ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 708/83/24                                                     Суддя першої інстанції: Попельнюха А.О.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  30 квітня 2024 року                                                                                            м. Київ
          
Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:
судді-доповідача          - Шведа Е.Ю.,
суддів                    - Голяшкіна О.В., Заїки М.М.,
при секретарі                     - Левкович А.С.,
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на прийняте у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи рішення Чигиринського районного суду Черкаської області від 19 лютого 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління національної поліції у Черкаській області, поліцейського сектору реагування патрульної поліції Відділу полцейської діяльності № 2 Черкаського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Черкаській області Дона Олександра Олександровича про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення, -

В С Т А Н О В И Л А:
У січні 2024 року ОСОБА_1 (далі - Позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Чигиринського районного суду Черкаської області з позовом до Головного управління національної поліції у Черкаській області (далі - Відповідач-1, ГУ НП у Черкаській області), поліцейського сектору реагування патрульної поліції Відділу полцейської діяльності № 2 Черкаського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Черкаській області Дона Олександра Олександровича (далі - Відповідач-2, Сержант поліції) про скасування постанови серії БАБ № 178374 від 21.01.2024 про накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі 20  400 грн, та закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення.
Рішенням Чигиринського районного суду Черкаської області від 19.02.2024 у задоволенні позову відмовлено повністю. При цьому суд першої інстанції виходив з того, що наявними у матеріалах справи документами підтверджується факт керування ОСОБА_1 транспортним засобом попри те, що останній був позбавлений відповідного права на підставі постанови суду, яка набрала законної сили, а відтак підстави для скасування оскаржуваної постанови відсутні.
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, Позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його та прийняти нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити повністю. 
В обґрунтування своїх доводів зазначає, що, по-перше, судом першої інстанції не було встановлено факту керування ОСОБА_1 транспортним засобом, по-друге, Позивач станом на 21.01.2024 не знав про судове рішення, яким було його позбавлено права на керування транспортним засобом, а судом першої інстанції не було перевірено, як ОСОБА_1 повідомили про це, по-третє, суд не дослідив вказані Позивачем обставини та не надав належної правової оцінки доказам на їх підтвердження.
Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 25.03.2024 відкрито апеляційне провадження у справі, встановлено строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу та витребувано матеріали справи з суду першої інстанції, які надійшли 03.04.2024. 
У відзиві на апеляційну скаргу ГУ НП у Черкаській області просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Свою позицію обґрунтовує тим, що факт того, що саме Позивач керував транспортним засобом, підтверджується у своїй сукупності матеріалами відеозаписів, а також змістом позовної заяви.
Крім того, Відповідач-1 зазначив, що станом на 21.01.2024 постановою Чигиринського районного суду Черкаської області від 12.05.2023 Позивач був позбавлений права керування транспортними засобами, відповідно в його діях наявні ознаки адміністративного правопорушення, передбачені ч. 4 ст. 126 КпАП України, про що Позивачу було повідомлено Сержантом поліції.
Крім іншого, стверджує, що у доданому Позивачем договорі про надання правової допомоги відсутні обчислення адвокатського гонорару, що не дає можливості пересвідчитися у дійсній домовленості сторін щодо його розміру.
Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 04.04.2024 справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні на 09.04.2024, яке відкладено на 23.04.2024 у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю судді-доповідача, яке у подальшому було відкладено на 30.04.2024 у зв`язку з поданням представником Позивача клопотання про відкладення розгляду справи та ознайомлення з її матеріалами.
На адресу суду апеляційної інстанції 25.04.2024 від представника Позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з його участю в іншому судовому засіданні 30.04.2024.
Щодо заявленого клопотання судова колегія вважає за необхідне зазначити, що відповідно до ч. 3 ст. 268 КАС України неприбуття у судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій. 
Відповідно до ч. 5 ст. 286 КАС України суд апеляційної інстанції розглядає справу у десятиденний строк після закінчення строку апеляційного оскарження з повідомленням учасників справи.
Отже, законодавцем встановлений скорочений строк розгляду справ щодо оскарження рішень про притягнення осіб до адміністративної відповідальності і неприбуття учасника справи у судове засідання не перешкоджає її розгляду.
При цьому, з метою забезпечення права Позивача та/або його представника на участь у судовому засіданні в суді апеляційної інстанції клопотання останнього від 18.04.2024 про відкладення розгляду справи було задоволено та відкладено розгляд справи, призначений на 23.04.2024, на 30.04.2024.
Крім іншого, судом апеляційної інстанції враховується, що судове засідання Лубенським міськрайонним судом Полтавської області у кримінальному провадженні №539/570/24, необхідність участі в якому, за твердженням представника Позивача, є поважною причиною неприбуття у судове засідання до Шостого апеляційного адміністративного суду, призначено на 30.04.2024 на 13:15. Водночас, розгляд справи №708/83/24, рішення в якій є предметом апеляційного перегляду, було призначено на 12:20, що давало об`єктивну можливість взяти в ній участь у режимі відеоконференції.
З урахуванням наведеного та зважаючи на приписи ч. 3 ст. 268 КАС України, колегія суддів прийшла до висновку про відсутність підстав для задоволення заявленого клопотання.
Отже, учасники справи, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце судового розгляду справи, у судове засідання не прибули, а тому справа розглядалася у порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами у відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 311 КАС України.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, повно та всебічно дослідивши обставини справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, виходячи з такого.
Як було встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 21.01.2024 Сержантом поліції прийнята постанова про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії БАБ № 178374 (т. 1, а.с. 39; далі - оскаржувана постанова), якою до ОСОБА_1 за керування автомобілем ВАЗ 2101, д.н.з. НОМЕР_1 , без права керування транспортними засобами, а саме - був позбавлений права керування рішенням Чигиринського районного суду Черкаської області від 12.05.2023 строком на один рік, чим порушив п. «а» п. 2.1 Правил дорожнього руху, застосовано передбачене ч. 4 ст. 126 Кодексу України про адміністративні правопорушення стягнення у вигляді штрафу у розмірі 20  400,00 грн.
На підставі встановлених вище обставин, виходячи з системного аналізу приписів ст. 9, 24, 30, 126, 251, 265-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КпАП України), Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 №1306 (далі - ПДР України), Порядку тимчасового вилучення посвідчення водія на транспортний засіб та його повернення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.12.2008 №1086 (далі - Порядок №1086), а також Положення про порядок видачі посвідчень водія та допуску громадян до керування транспортними засобами, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.05.1993 №340 (далі - Положення №340), суд першої інстанції прийшов до висновку про необґрунтованість позовних вимог з огляду на підтвердження належними і допустимими доказами факту порушення Позивачем ПДР України.
З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може не погодитися з огляду на таке.
Завданням Кодексу України про адміністративні правопорушення є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством.
У статті 7 КпАП України передбачено, що ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.
Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.
Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.
Додержання вимог закону при застосуванні заходів впливу за адміністративні правопорушення забезпечується систематичним контролем з боку вищестоящих органів і посадових осіб, правом оскарження, іншими встановленими законом способами.
Відповідно до ст. 9 КпАП України адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.
Адміністративна відповідальність за правопорушення, передбачені цим Кодексом, настає, якщо ці порушення за своїм характером не тягнуть за собою відповідно до закону кримінальної відповідальності.
Тобто, притягненню до адміністративної відповідальності особи обов`язково повинна передувати належна та вчинена у відповідності до вимог чинного законодавства поведінка суб`єкта владних повноважень, зокрема, поліцейського, а також встановлення останнім факту вчинення особою адміністративного правопорушення, відповідальність за вчення якого передбачена чинним законодавством.
Відповідно до ч. 4 ст. 126 Кодексу України керування транспортним засобом особою, позбавленою права керування транспортними засобами, - тягне за собою накладення штрафу в розмірі однієї тисячі двохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Закон України «Про дорожній рух» регулює суспільні відносини у сфері дорожнього руху та його безпеки, визначає права, обов`язки і відповідальність суб`єктів - учасників дорожнього руху, міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, об`єднань, підприємств, установ і організацій незалежно від форм власності та господарювання (далі - міністерств, інших центральних органів виконавчої влади та об`єднань).
Відповідно до ст. 14 вказаного Закону учасниками дорожнього руху є особи, які використовують автомобільні дороги, вулиці, залізничні переїзди або інші місця, призначені для пересування людей та перевезення вантажів за допомогою транспортних засобів.
До учасників дорожнього руху належать водії та пасажири транспортних засобів, пішоходи, особи, які рухаються в кріслах колісних, велосипедисти, погоничі тварин. 
Учасники дорожнього руху зобов`язані, у тому числі, знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху; створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам.
Постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 №1306 затверджено Правила дорожнього руху.
Відповідно до п. 1.1 ПДР України останні відповідно до Закону України «Про дорожній рух» встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України. Інші нормативні акти, що стосуються особливостей дорожнього руху (перевезення спеціальних вантажів, експлуатація транспортних засобів окремих видів, рух на закритій території тощо), повинні ґрунтуватися на вимогах цих Правил.
Згідно пп. «а» п. 2.1 ПДР України водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії.
Викладене свідчить, що особі забороняється керувати транспортним засобом за відсутності в останньої посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, у тому числі й у випадку позбавлення права керування транспортними засобами.
Як правильно встановлено судом першої інстанції, постановою Чигиринського районного суду Черкаської області від 12.04.2023 у справі № 708/371/23, яка набрала законної сили 25.04.2023, ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення за ч. 1 ст. 130 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу на користь держави у розмірі 1 000 (однієї тисячі) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 грн (сімнадцять тисяч гривень) з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 (один) рік. 
Аналіз змісту відеозаписів (т. 1, а.с. 93) свідчить, що Позивачем не заперечувався і не спростовувався при розгляді справи про адміністративне правопорушення факт керування 21.01.2024 транспортним засобом ВАЗ 2101, д.н.з. НОМЕР_1 . Крім того, із змісту вказаних відеозаписів вбачається, що Позивач був обізнаний про те, що постановою Чигиринського районного суду Черкаської області від 12.04.2023 ОСОБА_1 було позбавлено права керування транспортними засобами на строк 1 рік.
Факт обізнаності ОСОБА_1 із вказаною постановою суду підтверджується й тим, що у згаданій постанові від 12.04.2023 встановлено, що Позивач брав участь у судовому засіданні та особисто надавав пояснення.
Викладене, на переконання судової колегії, дає підстави безумовно погодитися з висновками суду першої інстанції про те, що матеріалами справи підтверджується факт вчинення Позивачем адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачене ч. 4 ст. 126 КпАП України.
Приписи ст. 251 КпАП України визначають, що доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото - і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
Згідно ст. 280 КпАП України орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Відповідно до ст. 222 КпАП України органи Національної поліції розглядають справи про такі адміністративні правопорушення, зокрема, правил дорожнього руху (частини перша, друга і четверта статті 126).
Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень. 
Із змісту Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді та ч. 3 ст. 2 КАС України, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень адміністративний суд не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за критеріями, передбаченими ч. 2 ст. 2 КАС України. 
Як було встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 21.01.2024 здійснив керування автомобілем ВАЗ 2101, д.н.з. НОМЕР_1 , без права керування транспортними засобами, а саме - був позбавлений права керування рішенням Чигиринського районного суду Черкаської області від 12.05.2023 строком на 1 рік, що належним чином відображено в оскаржуваній постанові.
Посилання Апелянта щодо відсутності доказів про факт керування ОСОБА_1 автомобілем, колегія суддів оцінює критично з огляду на таке.
Згідно ч. 4 ст. 308 КАС України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Із змісту вже згаданої вище ст. 251 КпАП України випливає, що доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, зокрема показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису.
Водночас, факт того, що саме ОСОБА_1 керував транспортним засобом під час вчинення адміністративного правопорушення передбаченого ч. 4 ст. 126 КпАП України підтверджується сукупністю наявних у матеріалах справи відеозаписах (т. 1 а.с. 93). 
При цьому колегія суддів зауважує, що згадані відеозаписи були направлені ГУ НП у Черкаській області до першої інстанції засобами поштового зв`язку 13.02.2024 (т. 1 а.с. 94), тобто у межах установлених судом строків для подачі відзиву на позов з урахуванням ухвали від 13.02.2024. Суд першої інстанції не мав об`єктивної можливості врахувати цей доказ під час ухвалення рішення 19.02.2024 через отримання відзиву 20.02.2024 (т. 1 а.с. 69). Водночас, з урахуванням наведених вище приписів ч. 4 ст. 308 КАС України відповідні докази повинні бути враховані судом апеляційної інстанції.
Крім того, те, що саме Позивач керував транспортним засобом, підтверджується рішенням Чигиринського районного суду Черкаської області від 04.03.2024 у справі №708/86/24, яке залишене без змін постановою Черкаського апеляційного суду від 12.04.2024, яким ОСОБА_1 було визнано винним у вчинені адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 130 КпАП України. 
Відповідно до ч. 6 ст. 78 КАС України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Таким чином, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а викладені в апеляційній скарзі доводи позицію суду не спростовують.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Приписи ст. 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегія суддів із висновками суду першої інстанції погодилась, оскільки вони знайшли своє підтвердження в ході апеляційного розгляду справи. Судом було вірно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, прийнято законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права. У зв`язку з цим колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу - залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.
Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 271, 272, 286, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -  
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Чигиринського районного суду Черкаської області від 19 лютого 2024 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає відповідно до ч. 3 ст. 272 КАС України.

Суддя-доповідач                                                                      Е.Ю. Швед 

Судді                                                                                            О.В. Голяшкін

                                                                                                    М.М. Заїка

Повний текст постанови складено та підписано 30 квітня 2024 року.