Справа № 461/6975/23                                Головуючий у 1 інстанції: Романюк В.Ф. 
Провадження № 22-ц/811/3692/23                 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

04 квітня 2024 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого: Шеремети Н.О.
суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.
секретаря: Псярук О.В. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 05 грудня 2023 року, - 
ВСТАНОВИВ:

у серпні 2023 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області, третя особа Державна казначейська служба України про відшкодування моральної шкоди.
В обгрунтування позовних вимог покликається на те, що наказом Управління МВС України у Львівській області № 442 о/с від 22 грудня 2006 року, відповідно до положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ капітана міліції ОСОБА_1 , старшого оперуповноваженого відділення Державної служби боротьби з економічною злочинністю Сокальського районного відділу УМВС України звільнено з органів внутрішніх справ 25 грудня 2006 року. Стверджує, що в листі Контрольно-ревізійного відділуу Сокальському районі за вих № 37-29-02с/2 від 03.05.2007 року вказано, що під час проведеної ревізії встановлено, що в поручення вимог законодавства в Сокальському районному відділі не проведено індексацію заробітної плати грошового забезпечення працівників, в тому числі і йому, за період за 2005-2006 роки на суму 495,717 грн. Зазначає, що він звертався щодо перевірки факту невиплати йому індексації заробітної плати за 2005-2006 роки в сумі 495,17, однак Головне управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській областіповідомило його про те, що він як особа рядового і начальницького складу за час служби в органах внутрішніх справ отримував не заробітну плату, а грошове забезпечення, індексація якого здійснювалася відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11 липня 2007 року № 913, на момент набрання чинності якою він був звільнений зі служби з органів внутрішніх справ, тому немає підстав для нарахування йому індексації грошового забезпечення за 2005-2006 роки. Вважає, що дії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області щодо невиплати йому індексації заробітної плати та грошового забезпечення в розмірі 495,17 грн. є протиправними, оскільки така індексація уже проведена працівниками Контрольно-ревізійного відділу у Сокальському районі, а він звертається із заявою про її виплату, а не нарахування. Вказує, що у випадку незгоди з підставами нарахування чи сумою індексації відповідач мав право оскаржувати дії Контрольно-ревізійного відділу у Сокальському районі у встановлений законом спосіб, однак своїм правом не скористався. Наголошує, що грубим порушенням норм трудового законодавства з боку Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області йому спричинена моральна шкода, яка полягає в приниженні честі, гідності та ділової репутації, моральних переживаннях, у зв`язку з порушенням прав, порушеннях нормальних ділових зв`язків та стосунків з оточуючими. 
З наведених підстав просить стягнути з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області на користь ОСОБА_1 1 000 000 грн. на відшкодування моральної шкоди, завданої в результаті незаконних дій посадових (службових) осіб Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області при виплаті йому заробітної плати (грошового забезпечення) за 2005-2006 роки у вигляді індексації заробітної плати та грошового забезпечення.
Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 05 грудня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області, третя особа Державна казначейська служба України, про відшкодування моральної шкоди – відмовлено.
Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 ,в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи. 
Апелянт стверджує, що вину та незаконність дій Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській областівстановлено рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 01 березня 2023 року у справі № 380/789/23, а відтак, суд першої інстанції зобов`язаний був захистити його права, задовольнивши позовні вимоги повністю або вказати в оскаржуваному рішенні суду, що його права не порушувалися і не порушуються, чого не зроблено, в порушення норм чинного законодавства. Зазначає, що незаконність рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових та службових осіб при здійснені ними своїх повноважень є підставою для відшкодування моральної шкоди, що гарантовано нормами Конституції України, які є нормами прямої дії. Вказує, що суд першої інстанції не надав належної правової оцінки доказам, які він подав на підтвердження заявлених ним позовних вимог, в тому числі і підстав їх відхилення, а також доказам, які подані відповідачем щодо спростування позовних вимог. Вважає, що надав належні та допустимі докази на підтвердження завдання йому моральної шкоди відповідачем, із зазначенням обставин та дій (бездіяльності), якими завдано моральну шкоду, ступеню вини відповідача, а також обгрунтував суму відшкодування моральної шкоди, яку він просить стягнути з відповідача. З наведених підстав просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. 
В судове засідання не з`явилися сторони, хоча були належним чином повідомлені про розгляд справи в суді апеляційної інстанції, тому відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксація судового засідання з допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
В апеляційній скарзі апелянт звернувся з клопотаннями про вирішення питання щодо звернення до Конституційного Суду України з поданням щодо тлумачення ст. 56 Конституції України, а саме: чи має ОСОБА_1 право на відшкодування за рахунок держави матеріальної і моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадових осіб Головного управління Міністерства внутрішніх справ Львівської області та чи може дане право бути обмежене, у яких випадках, на підставі яких норм Конституції України та про внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди». 
Відповідно до частини шостої статті 10 ЦПК України, якщо суд доходить висновку, що закон чи інший правовий акт суперечить Конституції України, суд не застосовує такий закон чи інший правовий акт, а застосовує норми Конституції України як норми прямої дії. У такому випадку суд після ухвалення рішення у справі звертається до Верховного Суду для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності закону чи іншого правового акта, вирішення питання про конституційність якого належить до юрисдикції Конституційного Суду України.
Згідно пункту 5 частини другої статті 46 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» рішення про звернення до Конституційного Суду України з питань конституційності законів та інших правових актів, а також щодо офіційного тлумачення Конституції України приймає Пленум Верховного Суду.
Заявлене скаржником клопотання за своїм змістом стосується не питання тлумачення положень статті 56 Конституції України та роз`яснення змісту і мети правових норм, яке є загальнообов`язковим для всіх суб`єктів їх застосування і реалізації, натомість це клопотання спрямоване на вирішення питання встановлення факту порушення суб`єктивного права ОСОБА_1 на відшкодування за рахунок держави моральної шкоди та захисту цього права, тобто, вирішення спору по суті.
Оскільки судом апеляційної інстанції не встановлено підстав, визначених частиною шостою статті 10 ЦПК України, для внесення подання до Конституційного Суду України як щодо неконституційності нормативно правових актів, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин та визначають порядок відшкодування, зокрема, моральної шкоди, так і щодо тлумачення положень статті 56 Конституції України, колегія суддів приходить до висновку про те, що клопотання не підлягає до задоволення. 
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з огляду на таке.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).
Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги пред`явлено до неналежного відповідача, оскільки моральну шкоду позивач обгрунтовує неправомірними діями Головного управління МВС України у Львівській області, яке є державним органом, а відтак держава Україна повинна брати участь у справі як відповідач через відповідний орган державної влади, діями якого заподіяно шкоду.
Колегія суддів в повній мірі не погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
Судом першої інстанції встановлено, що наказом Управління МВС України у Львівській області від 22 грудня 2006 року № 442 о/с ОСОБА_1 звільнений з органів внутрішніх справ.
Листом Контрольно-ревізійного відділу у Сокальському районі Контрольно-ревізійного управління у Львівській області від 03.05.2007 року №37/29-02с/2 повідомлено позивача у відповідь на його звернення про те, що в процесі планової ревізії окремих питань фінансово-господарської діяльності у Сокальському РВ УМВСУ у Львівській області встановлено, що за період з 01 січня 2005 року по 31 грудня 2006 року, в порушення ст. 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» та абз. 5 ст. 18 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії», у Сокальському РВ УМВСУ у Львівській області не проведено індексацію заробітної плати та грошового забезпечення працівників, в тому числі і ОСОБА_1 за 2005-2006 роки на суму 495,17 грн.
13 жовтня 2022 року позивач звернувся із скаргою до Міністерства внутрішніх справ України, у якій просив провести перевірку по факту невиплати йому Сокальським РВ УМВСУ у Львівській області індексації заробітної плати за 2005-2006 рік в сумі 495,17 грн.
Як вбачається з листа Департаменту фінансово-облікової політики Міністерства внутрішніх справ України від 27 жовтня 2022 року № Б-13125/15, вищезазначена скарга відповідно до ст. 7 Закону України «Про звернення громадян» надсилається за належністю до ліквідаційної комісії ГУМВС України у Львівській області для розгляду та перевірки викладених у ній фактів, оскільки ОСОБА_1 проходив службу в Сокальському РВ УМВСУ у Львівській області.
Листом від 25.11.2022 №Б-25/17/01-2022 ліквідаційна комісія ГУМВС України у Львівській області повідомила позивача про результати розгляду його скарги, та вказала, що позивач, як особа рядового і начальницького складу за час служби в органах внутрішніх справ отримував грошове забезпечення, а не заробітну плату. Індексація грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ здійснювалась відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11 липня 2007 року № 913, на момент набрання чинності якої позивач був звільнений зі служби в органах внутрішніх справ, внаслідок чого відсутні підстави для нарахування йому індексації грошового забезпечення за 2005-2006 роки.
Вважаючи дії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області неправомірними,  ОСОБА_1  звернувся з позовом до суду.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 01 березня 2023 року визнано протиправними дії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області щодо не нарахування та не виплати на користь ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за 2005-2006 роки у вигляді індексації заробітної плати та грошового забезпечення.
Зобов`язано Головне управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за 2005-2006 роки.
Платіжною інструкцією № 25 від 23 травня 2023 року підтверджується, що Головне управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області виплатило ОСОБА_1 495,17 грн. індексації грошового забезпечення на виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 01 березня 2023 року. 
Обгрунтовуючи заподіяння йому моральної шкоди, позивач покликається на те, що ненарахуванням та невиплатою протягом тривалого часу індексації грошового забезпечення за 2005-2006 роки йому спричинено моральну шкоду, що полягала у приниженні честі, гідності та ділової репутації, а також моральних переживаннях, які він зазнав через порушення нормальних ділових зв`язків та стосунків з оточуючими людьми.
Звертаючись з позовними вимогами, ОСОБА_1 , в позовній заяві зазначає, що моральна шкода підлягає стягненню на підставі ст. 56 Конституції України, яка гарантує кожному право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Позовна заява обов`язково повинна містити предмет позову та підстави позову. Предмет позову – це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яке опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову – це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Водночас правові підстави позову – це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.
У процесуальному законодавстві діє принцип «jura novit curia» («суд знає закони»), який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus). Активна роль суду в цивільному процесі проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Таким чином, при вирішенні спору суд в межах своїх процесуальних функціональних повноважень та в межах позовних вимог встановлює зміст (правову природу, права та обов`язки ін.) правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин, та визначає правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин. Законодавець указує саме на «норму права», що є значно конкретизованим, аніж закон. Більше того, з огляду на положення процесуального закону така функціональність суду носить імперативний характер. Підсумок такої процесуальної діяльності суду знаходять своє відображення в судовому рішенні, зокрема у його мотивувальній й резолютивній частинах.
Отже, обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд, що є складовою класичного принципу jura novit curia.
Аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 червня 2021 року у справі № 904/5726/19.
Як вбачається зі змісту позовних вимог, предметом позову є стягнення моральної шкоди, завданої тривалим ненарахуванням та невиплатою індексації грошового забезпечення працівника під час перебування ОСОБА_1 у трудових відносинах з Головним управлінням Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області.
З огляду на те, що індексація доходів населення як гарантійна виплата входить до структури заробітної плати, позовні вимоги стосуються відшкодування моральної шкоди, заподіяної у сфері трудових правовідносин. 
Разом із тим, передбачене право в ст. 56 Конституції України (право особи на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень не поширюються на випадки виникнення трудових спорів працівників, оскільки в таких випадках розбіжності між сторонами випливають з укладеного трудового договору (контракту). Саме тому обов`язок по відшкодуванню моральної шкоди, заподіяної в сфері трудових відносин або відносин, що тісно пов`язані з ними, – настає лише у тих випадках, які передбачені ст.2371 КЗпП України.
Відповідно до ст.2371 КЗпП України відшкодування роботодавцем моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав, у тому числі внаслідок дискримінації, мобінгу (цькування), факт якого підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили, призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Зі змісту ст. 2371 КЗпП України вбачається, що підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із статтею 2371 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Встановлене Конституцією та законами України право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб.
У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що відповідно до статті 2371 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.
Оскільки позовними вимогами є відшкодування моральної шкоди, завданої неправомірними діями Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області щодо непроведення індексації грошового забезпечення позивача як працівника, які обґрунтовані порушенням трудових прав позивача на належне отримання виплат заробітної плати, відтак даний спір виник з трудових правовідносин між працівником та роботодавцем, яким в даному випадку є саме Головне управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області, яке не є припинене як юридична особа, хоч і перебуває у стані припинення, відтак, на думку колегії суддів, саме Головне управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області є належним відповідачем у даній справі, що свідчить про помилковість висновків суду першої інстанції про те, що належним відповідачем має бути держава Україна.
Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
Разом з тим, судам слід надати оцінку тому, чим саме підтверджується факт заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, у чому саме полягає вина заподіювача та інші обставини, що мають значення для вирішення спору в цій частині.
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Для відшкодування шкоди обов`язково необхідна наявність шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинно-наслідкового зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.
Така правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 30 січня 2018 року в справі № 804/2252/14.
Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом – моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи.
Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20.
Наявність моральної шкоди позивач обгрунтовує приниженням честі, гідності та ділової репутації, а також моральних переживаннях, які він зазнав через порушення нормальних ділових зв`язків та стосунків з оточуючими людьми, у зв`язку з неправомірними діями відповідача щодо невиплати йому протягом тривалого часу індексації грошового забезпечення.
Однак, позивач, всупереч вимогам ч. 1 ст. 81 ЦПК України, не навів доказів на підтвердження його тверджень про приниження його честі, гідності та ділової репутації, а також порушення нормальних ділових зв`язків, зокрема, розірвання чинних господарських чи цивільно-правових договорів, стороною яких він був, чи неукладення угод, потенційною стороною яких він міг бути, внаслідок ненарахування йому індексації грошового забезпечення за 2005-2006 роки в розмірі 495,17 грн. Крім того, зазначаючи про неможливість продовження активної діяльності внаслідок порушення його прав, позивач не надав доказів припинення його діяльності.
Водночас, в період ненарахування індексації грошового забезпечення позивач отримував заробітну плату, відтак, не був позбавлений матеріального забезпечення своїх потреб та потреб своєї сім`ї, а розмір ненарахованої індексації грошового забезпечення є незначним, що свідчить про те, що на позивача не був покладений надмірний фінансовий тягар у зв`язку з недоотриманням індексації грошового забезпечення, а допущене відповідачем порушення не призвело до моральних страждань позивача та не вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. 
Крім того, дізнавшись у травні 2007 року з листа Контрольно-ревізійного відділу у Сокальському районі Контрольно-ревізійного управління у Львівській області від 03.05.2007 року №37/29-02с/2 про порушення своїх трудових прав, позивач протягом тривалого часу, а саме понад п`ятнадцять років не звертався з вимогою про відшкодування йому моральної шкоди.
Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для відмови у задоволенні позовних вимог, однак вважає, що помилковим висновок суду першої інстанції про те, що підставою для відмови у задоволенні позову є пред`явлення позовних вимог до неналежного відповідача.
Допущене судом першої інстанції порушення норм права суд апеляційної інстанції усуває шляхом викладення мотивувальної частини оскаржуваного рішення суду в редакції цієї постанови.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Рішення Галицького районного суду м. Львова від 05 грудня 2023 року– змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
В решті рішення суду – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення постанови.
Постанова складена 04.04.2024 року.

Головуючий: Н.О. Шеремета 

Судді: О.М. Ванівський 

Р.П. Цяцяк