П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14 травня 2024 року
м. Київ
справа № 129/795/20
провадження № 51-52км24
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду (далі - Суд, колегія суддів) у складі:
головуючого                                               ОСОБА_1 ,
суддів                                                           ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання             ОСОБА_4 ,
прокурора                                                   ОСОБА_5 ,
захисника                                                   ОСОБА_6 
(у режимі відеоконференції),
засудженого                                              ОСОБА_7 (у режимі відеоконференції),
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженого ОСОБА_7 на вирок Гайсинського районного суду Вінницької області від 14 червня 2023 року та ухвалу Вінницького апеляційного суду від 27 вересня 2023 року щодо
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Гайсина Вінницької області, громадянина України, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,
засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 - ч. 1 ст. 115 КК, і
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст оскаржуваних судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Гайсинського районного суду Вінницької області від 14 червня 2023 року ОСОБА_7 визнано винуватим та засуджено за ч. 2 ст. 15 - ч. 1 ст. 115 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років 6 місяців.
На підставі ч. 5 ст. 72 КК зараховано ОСОБА_7 у строк відбування покарання строк його попереднього ув`язнення з 21 січня 2020 року до набрання вироком місцевого суду законної сили з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.
Вирішено питання щодо речових доказів, а також інші питання, визначені кримінальним процесуальним законодавством.
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 27 вересня 2023 року вирок місцевого суду залишено без змін.
Судами встановлено, що 21 січня 2020 року приблизно о 13 год 00 хв ОСОБА_7 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння в селищі Трубочка Гайсинського району Вінницької області у дворі будинку АДРЕСА_2 , на ґрунті довготривалих неприязних відносин під час суперечки із ОСОБА_8 , яка нецензурно висловлювалася, словесно принижувала та штовхала засудженого, з мотивів помсти за особисту образу, прикладаючи значну фізичну силу, умисно руками штовхнув ОСОБА_8 в ділянку тулуба, у результаті чого вона впала на бетонну поверхню, після чого ОСОБА_7 взяв з металевої тачки, яка знаходилася поруч, належну йому сокиру, та з прикладенням значної фізичної сили наніс потерпілій тупою металевою частиною сокири 3-4 удари в тильну ділянку голови. Надалі ОСОБА_7 замотав потерпілу в шматок тканини, поклав її на середину тачки та завіз до належного йому гаража, де залишив, маючи на меті в подальшому вивезти до лісу і там заховати тіло. Однак, злочин ОСОБА_7 не було доведено до кінця з причин, які не залежали від його волі, оскільки ОСОБА_8 була виявлена в гаражі її чоловіком ОСОБА_9 та в подальшому каретою швидкої допомоги доставлена до відділення анестезіології та інтенсивної терапії ІНФОРМАЦІЯ_2 . В результаті протиправних дій ОСОБА_7 потерпіла отримала легкі та тяжкі тілесні ушкодження.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі засуджений посилається на неповноту судового розгляду, невідповідність висновків судів першої та апеляційної інстанцій фактичним обставинам справи, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
На обґрунтування своїх вимог ОСОБА_7 вказує про:
- безпідставність висновків судів попередніх інстанцій про необхідність кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 15 - ч. 1 ст. 115 КК, оскільки він не мав умислу на вбивство потерпілої та діяв в умовах необхідної оборони і захищався від ОСОБА_8 , яка під час конфлікту намагалися вдарити його сокирою по голові;
- неправдиві показання потерпілого ОСОБА_9 та свідка ОСОБА_10 щодо обставин виявлення ОСОБА_8 потерпілої у гаражі, надання засудженим першої медичної допомоги ОСОБА_8 та висловлення прохання до потерпілого викликати швидку медичну допомогу; 
- неправдиві показання експерта ОСОБА_11 , який безпідставно ствердив про допущену у висновку судово-медичної експертизи описку;
- недопустимість як доказу висновку судово-медичної експертизи від 17 березня 2020 року № 29, оскільки його не було повідомлено про її проведення, що є порушенням права на захист, яке виразилося у позбавленні підозрюваного можливості заявляти експертам відводи;
- потерпіла ОСОБА_8 не брала участі під час досудового розслідування і під час судового розгляду, чим засудженого було позбавлено можливості поставити їй запитання щодо обставин конфлікту між ним та потерпілою;
- порушення його права на захист, оскільки адвокат за призначенням ОСОБА_12 здійснював неналежний та неефективний захист засудженого у судах попередніх інстанцій.
Позиції учасників судового провадження
Засуджений та його захисник підтримали касаційну скаргу та просили її задовольнити, а прокурор заперечував проти задоволення касаційної скарги, просив вирок місцевого суду і ухвалу апеляційного суду залишити без зміни.
Інші учасники судового провадження були належним чином повідомлені про дату, час і місце касаційного розгляду, однак у судове засідання не прибули.
Мотиви Суду
Суд заслухав суддю-доповідача, учасників судового провадження, перевірив матеріали кримінального провадження, наведені в касаційній скарзі доводи і дійшов висновку про відсутність підстав для її задоволення.
Згідно із ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правову оцінку обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
З огляду на вказане аргументи касаційної скарги засудженого про неповноту судового розгляду та невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи не досліджуються.
Під час касаційного розгляду кримінального провадження колегія суддів виходить із фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення, встановлених судами нижчих інстанцій.
Зі змісту касаційної скарги засудженого вбачається, що доводи цієї скарги зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій про відсутність в його діях необхідної оборони, а також про наявність умислу на спричинення смерті потерпілої.
Під час перевірки матеріалів кримінального провадження касаційним судом установлено, що свої висновки про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15 - ч. 1 ст. 115 КК, та правильність кваліфікації його дій за цією нормою кримінального закону судами попередніх інстанцій зроблено на підставі досліджених та оцінених доказів з дотриманням вимог кримінального процесуального законодавства, про що у судових рішеннях наведено докладні мотиви. 
Версія сторони захисту щодо розвитку подій, конфлікту між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , відображена у показаннях засудженого, і зводиться до того, що саме потерпіла спровокувала конфлікт, в ході якого штовхнула ОСОБА_7 , схопила сокиру та замахнулася нею на засудженого, який в цей момент впав перед нею на землю. ОСОБА_7 наголошував, що оборонявся від протиправних дій ОСОБА_8 , під час чого й спричинив останній тілесні ушкодження, які потерпіла отримала в результаті падіння на бетонну поверхню та сходинку перед входом до під`їзду будинку. Водночас засуджений заперечував факт нанесення ударів потерпілій по голові тупою металевою частиною сокири.
Ця версія сторони захисту детально перевірялася судами і була відхилена з посиланням на низку доказів, досліджених у цьому провадженні.
Зокрема судово-медичний експерт ОСОБА_11 у суді першої інстанції вказав, що виявлені у ОСОБА_8 тілесні ушкодження, зокрема рана на лівій щоці, на лівій вушній раковині, на волосяній частині потиличної та тім`яної ділянок голови могли утворитися внаслідок дії тупого твердого предмета, який мав відносно обмежену діючу поверхню та діяв зі значною силою в різні частини голови, що відповідає версії слідства щодо спричинення таких тілесних ушкоджень кількома ударами тупої металевої частини сокири і виключає їх отримання від одноразового падіння потерпілої головою на сходи. Крім того експерт зазначив, що після отримання вказаних тілесних ушкоджень потерпіла нічого не могла робити і перебувала без свідомості.
Також суди послалися на такі докази:
-       дані, що містяться у протоколі обшуку від 21 січня 2020 року з ілюстративною таблицею та з доданим до нього DVD-R диском із відеозаписом, відповідно до якого в належній ОСОБА_7 квартирі та в належному ОСОБА_7 гаражі проведено обшук та вилучено сокиру зі слідами бурого кольору та волоссям на ній (в квартирі), тачку зі слідами речовини бурого кольору на ручці, фрагмент сміття з речовиною бурого кольору, фрагмент схожої на штору матерчатої тканини з плямами бурого кольору (в гаражі) (т. 1, а.к.п. 184 - 199);
-       дані висновків судових експертиз від 13 лютого та 26 лютого 2020 року № 51 та № 43 відповідно, в яких зазначено, що в слідах на дерев`яному руків`ї та металевій частині сокири, вилученої під час обшуку за місцем проживання ОСОБА_7 , виявлені кров людини, походження якої не виключається від потерпілої ОСОБА_8 , а також піт, походження якого не виключається від ОСОБА_7 (т. 2, а.к.п. 3 - 5, 8 - 11); від 18 лютого 2020 року № 50, відповідно до якої в слідах з правої ручки металевої тачки в гаражі, на фрагментах сміття з металевої тачки, на шторі (гардині) виявлена кров людини, походження якої не виключається від потерпілої ОСОБА_8 (т. 2, а.к.п. 15 - 18);
-       дані висновку судово-медичної експертизи від 17 березня 2020 року № 29, якими зафіксовано виявлені у ОСОБА_8 тілесні ушкодження, у тому числі, які могли утворитись від дії тупого твердого предмета або при падінні на такі, при чому рана на лівій щоці, на лівій вушній раковині, на волосяній частині потиличної та тім`яної ділянок голови могли утворитися внаслідок дії тупого твердого предмета, який мав відносно обмежену діючу поверхню та діяв зі значною силою; вказані тілесні ушкодження відносяться до категорії тяжких за критерієм небезпеки для життя в момент їх виникнення та могли утворитись при обставинах, вказаних в медичних документах та в постанові слідчого (т. 1, а.к.п. 217 - 220); 
-       дані, що містяться в показаннях потерпілого ОСОБА_9 та свідка ОСОБА_10 , які розповіли як бачили ОСОБА_7 , який перед під`їздом ганчіркою змивав сліди крові з майданчика та на їхнє запитання повідомив, що забив кроля. Водночас ОСОБА_13 неодноразово запитував у ОСОБА_7 про свою дружину, однак той не відповідав, але потім сказав, що вона знаходиться в його гаражі. Потерпілий одразу побіг відкривати гараж, а ОСОБА_7 сказав свідку, щоб він викликав поліцію, і сказав, що вбив ОСОБА_8 . В гаражі потерпілий та свідок виявили тачку, яка зверху була вкрита покривалом та сміттям, з-під якого стирчали ноги і руки ОСОБА_8 та все було в крові. Вони викликали швидку допомогу та поліцію.
Суд касаційної інстанції вважає, що місцевий і апеляційний суди належним чином перевірили доводи сторони захисту про відсутність у ОСОБА_7 умислу на вбивство потерпілої, врахували особисті неприязні відносини між ОСОБА_7 та потерпілою; спосіб та знаряддя вчинення злочину - сокиру, якою засуджений наніс удари по голові потерпілій в момент, коли вона лежала та не вчиняла щодо ОСОБА_7 будь-яких дій; кількість, характер і локалізацію тілесних ушкоджень та цілеспрямованість дій засудженого, а саме завдання 3-4 ударів у життєво важливий орган - голову потерпілої (волосяна частина потиличної та тім`яної ділянок голови); поведінку засудженого, який після вчинення злочину не надав допомоги потерпілій, не викликав медичних працівників, а навпаки замотав тіло ОСОБА_8 в шматок тканини, помістив її на тачку, завіз до власного гаража, насипав поверх неї сміття і залишив, а сам сховав вдома сокиру, якою наніс удари по голові потерпілій, повернувся до входу в під`їзд та змивав кров ОСОБА_8 зі сходів, тобто вживав заходів для приховання слідів вчиненого ним злочину.
На думку колегії суддів, висновки судів попередніх інстанцій щодо оцінки доказів винуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15 - ч. 1 ст. 115 КК, належним чином обґрунтовані та вмотивовані.
З встановлених судами попередніх інстанцій фактичних обставин на підставі досліджених цими судами доказів вбачається, що версія сторони захисту про перебування засудженого в стані необхідної оборони не знайшла свого підтвердження.
Таким чином, колегія суддів констатує, що судами попередніх інстанцій детально перевірялась версія сторони захисту про перебування засудженого в стані необхідної оборони та відсутність в нього умислу на вбивство. За встановлених судами фактичних обставин справи дії останнього охоплюються складом злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15 - ч. 1 ст. 115 КК, як про це правильно зазначили місцевий суд і суд апеляційної інстанції. 
Доводи у касаційній скарзі засудженого про те, що суди попередніх інстанцій поклали в основу своїх рішень неправдиві показання потерпілого ОСОБА_9 та свідка ОСОБА_10 , колегія суддів вважає безпідставними з огляду на таке.
Під час перевірки матеріалів кримінального провадження встановлено, що допит потерпілого ОСОБА_9 та свідка ОСОБА_10 проведено з дотриманням положень ст. 352, 353 КПК, оскільки показання ці особи надавали під присягою, були попереджені про кримінальну відповідальність за надання завідомо неправдивих показань.
Місцевий суд обґрунтовано визнав показання потерпілого ОСОБА_9 та свідка ОСОБА_10 послідовними й такими, що не містять істотних суперечностей та узгоджуються з іншими наявними у матеріалах кримінального провадження доказами.
Посилання у касаційній скарзі засудженого на те, що допитаний у суді першої інстанції експерт ОСОБА_11 надав неправдиві показання і безпідставно ствердив про допущену ним у висновку судово-медичної експертизи від 17 березня 2020 року № 29 описку з приводу механізму утворення у потерпілої ОСОБА_8 тілесних ушкоджень голови, колегія суддів відхиляє.
В ході касаційної перевірки матеріалів кримінального провадження було встановлено, що висновок судово-медичної експертизи від 17 березня 2020 року № 29, який суди попередніх інстанцій обґрунтовано визнали належним та допустимим доказом і підставно поклали в основу своїх рішень, було складено атестованим судовим експертом, який згідно з вимогами Закону України «Про судову експертизу», ст. 69 КПК внесений до реєстру атестованих судових експертів Міністерства юстиції України, який був попереджений про кримінальну відповідальність за статтями 384, 385 КК за надання завідомо неправдивого висновку та відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов`язків, а тому відсутні підстави вважати висновок судово-медичної експертизи необ`єктивним або проведеним усупереч вимогам статей 101, 102 КПК.
Для підтвердження розуміння таких висновків та спростування версії сторони захисту, місцевий суд викликав та допитав судового експерта ОСОБА_11 , який в судовому засіданні підтвердив свої висновки під час проведення ним судово-медичної експертизи потерпілої ОСОБА_8 і додатково пояснив, що низка тілесних ушкоджень у потерпілої могла утворитися внаслідок кількох ударів тупою металевою частиною сокири, що виключає їх отримання від одноразового падіння ОСОБА_8 головою на сходи.
Підстави ставити під сумнів показання експерта, який був допитаний місцевим судом з дотриманням вимог ст. 356 КПК, показання надавав під присягою, був попереджений про кримінальну відповідальність за надання завідомо неправдивих показань, відсутні. Будь-яких відомостей, які б суперечили зробленим цим експертом висновкам у судово-медичній експертизі під час допиту він не повідомив, а навпаки підтвердив зроблені ним висновки та уточнив їх, зокрема щодо механізму і способу спричинення тілесних ушкоджень на голові потерпілої, які знаходяться у причинному зв`язку із наслідками, що настали.
Твердження засудженого про недопустимість як доказу висновку судово-медичної експертизи від 17 березня 2020 року № 29, оскільки його не було повідомлено про її проведення, що є порушенням права на захист, яке виразилося у позбавленні підозрюваного можливості заявляти експертам відводи, колегія суддів відхиляє.
Положення КПК, якими врегульовано статус сторін кримінального провадження та порядок зібрання доказів, свідчать, що як сторона захисту, так і сторона обвинувачення мають право самостійно визначати, які докази слід надати для обстоювання своєї позиції перед судом. Не є виключенням і можливість органу досудового розслідування вирішувати питання про проведення певного виду експертиз, якщо це сприятиме ходу досудового розслідування в цілому. При цьому у деяких випадках судові експертизи є обов`язковими, проведення яких не залежить від ініціативи того чи іншого учасника кримінального провадження.
Так, суд звертає увагу на те, що засудженому ОСОБА_7 неодноразово під час досудового розслідування було роз`яснено його права, серед яких широкий спектр прав, якими КПК наділяє підозрюваних осіб, у тому числі і право заявляти клопотання, яке ні засудженим, ні його захисником реалізовано не було.
Доводи у касаційній скарзі засудженого про те, що потерпіла ОСОБА_8 не брала участі під час досудового розслідування і під час судового розгляду, чим засудженого було позбавлено можливості поставити їй запитання щодо обставин конфлікту між ним та потерпілою, колегія суддів відхиляє.
Як убачається із досліджених матеріалів кримінального провадження, у судовому засіданні місцевого суду від 03 червня 2020 року на виконання вимог ст. 349 КПК суд попередньо з`ясував позицію учасників провадження щодо порядку та обсягу доказів, що підлягають дослідженню та визначив наступний порядок дослідження доказів, а саме: допитати потерпілого ОСОБА_9 , свідків та обвинуваченого, дослідити надані стороною обвинувачення письмові докази. Водночас жодних зауважень чи заперечень щодо такого порядку та обсягу дослідження доказів від будь-кого із учасників провадження, у тому числі й від засудженого, не надходило. В ході здійснення подальшого судового розгляду сторона захисту не заявляла клопотань про виклик та допит в суді потерпілої ОСОБА_8 .
Крім того, як було встановлено місцевим судом під час допиту потерпілого ОСОБА_9 , його дружина ОСОБА_8 в результаті отриманих тілесних ушкоджень, має незадовільний стан здоров`я, осліпла, майже не розмовляє, не може їсти без сторонньої допомоги. Вказані обставини, на переконання колегії суддів, свідчать про наявність об`єктивних обставин, які унеможливили як участь ОСОБА_8 в проведенні слідчих дій під час досудового розслідування, так і здійснення її допиту в ході судового розгляду.
Слід наголосити, що за відсутності об`єктивної можливості засудженого реалізувати своє право на допит ОСОБА_8 , він не був позбавлений можливості захищатися від пред`явленого йому обвинувачення іншими, передбаченими КПК способами. Таким чином, підстави стверджувати про порушення його права на захист відсутні.
У цьому кримінальному провадженні судами було оцінено низку інших доказів, сукупність яких є достатньою для висновку про винуватість ОСОБА_7 у замаху на вбивство ОСОБА_8 .
Доводи ОСОБА_7 про порушення його права на захист через здійснення захисником ОСОБА_12 неефективного захисту є безпідставними, оскільки з матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_7 були надані всі передбачені законом можливості для реалізації його права на захист, порушень права на захист засудженого, які би могли істотно вплинути на прийняті обома судами рішення, під час касаційного розгляду не встановлено.
Зокрема, матеріали провадження містять відомості, що адвокат ОСОБА_12 здійснював захист ОСОБА_7 у кримінальному провадженні на підставі доручення для здійснення захисту за призначенням, а також був допущений слідчим до захисту інтересів ОСОБА_7 у цьому кримінальному провадженні. Засуджений мав право на вільний вибір захисника і цим правом скористався, жодних заперечень про здійснення захисту його інтересів захисником ОСОБА_12 не висловлював.
Захисник ОСОБА_12 брав участь у низці слідчих дій під час досудового розслідування, а також здійснював захист інтересів ОСОБА_7 в судах першої та апеляційної інстанцій. 
В ході касаційної перевірки матеріалів кримінального провадження встановлено, що захисник ОСОБА_12 під час розгляду справи місцевим судом брав активну участь у допиті потерпілого та свідків, дослідженні місцевим судом письмових доказів, після постановлення вироку щодо ОСОБА_7 звернувся до апеляційного суду із апеляційною скаргою в його інтересах, брав участь в апеляційному розгляді справи, де висловлював аргументи щодо захисту засудженого.
Ухвалення судами попередніх інстанцій рішень, з якими не погоджується засуджений, не свідчить про порушення права на захист ОСОБА_7 чи здійснення неналежного захисту.
Інші доводи, викладені в касаційній скарзі, та матеріали кримінального провадження не містять вказівки на порушення судами першої та апеляційної інстанцій при розгляді кримінального провадження норм кримінального процесуального закону, які би ставили під сумнів обґрунтованість прийнятих цими судами рішень.
З огляду на викладене Верховний Суд вважає, що при розгляді цього кримінального провадження суди першої та апеляційної інстанцій не допустили істотних порушень норм процесуального права та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність. Вирок місцевого суду відповідає положенням статей 370, 374 КПК, а ухвала апеляційного суду є вмотивованою та відповідає вимогам ст. 419 КПК.
Виходячи із викладеного, касаційну скаргу ОСОБА_7 потрібно залишити без задоволення, а судові рішення - без зміни.
Керуючись статтями 433, 436, 442 Кримінального процесуального кодексу України, Суд
 
УХВАЛИВ: 
Вирок Гайсинського районного суду Вінницької області від 14 червня 2023 року та ухвалу Вінницького апеляційного суду від 27 вересня 2023 року щодо ОСОБА_7  залишити без зміни, а касаційну скаргу засудженого - без задоволення.
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1                              ОСОБА_2                                 ОСОБА_3