П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

18 червня 2024 р.	м. Одеса	Справа № 420/2595/24	

 	                            Головуючий в 1 інстанції: Стефанов С. О.                                      Місце ухвалення рішення: м. Одеса    	
Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:
головуючого  –   Лук`янчук О.В.
суддів             –    Бітова А.І.
–          Ступакової І.Г.

розглянувши у порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , Національного університету оборони України на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 27 березня 2024 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Національного університету оборони України про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Національного університету оборони України, в якому просить:
- визнати протиправною бездіяльність Національного університету оборони України щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 05.06.2018 року по 20.12.2023 року включно;
- зобов`язати Національний університет оборони України нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 05.06.2018 року по 20.12.2023 року у сумі 678 460 гривень 11 копійок включно відповідно до вимог Постанови Кабінету Міністрів України “Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати” від 08 лютого 1995 року №100.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 21.03.2023 року у справі №420/19143/22 та постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 04.08.2023 року у справі №420/19143/22 відповідачем виплачено позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 29.08.2016 року по 04.06.2018 року у сумі 70120,61 грн., що підтверджується банківською випискою. Таким чином повідомленнями про надходженням коштів підтверджено факт несвоєчасного остаточного розрахунку з позивачем при звільненні. Оскільки позивача було виключено зі списків особового складу 04.06.2018 року, а крайню виплату відповідачем здійснено 21.12.2023 року, то відповідачем затримано розрахунок з 05.06.2018 року по 20.12.2023 року на 2025 днів.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 27 березня 2024 року адміністративний позов ОСОБА_1  до     Національного університету оборони України про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії  – задоволено частково.   
Визнано протиправною бездіяльність Національного університету оборони України щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 05.06.2018 року по 20.12.2023 року включно. 
Стягнуто з Національного університету оборони України на користь ОСОБА_1  середній розмір грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні із військової служби за період з 05.06.2018 року по 20.12.2023 року у розмірі 70 041 грн. 16 коп. (сімдесят тисяч сорок одну гривню шістнадцять копійок). 
В задоволенні решти позовних вимог – відмовлено. 
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 , подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи, неправильне застосування норм права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.
В своїй скарзі апелянт зазначає, що Верховним Судом у постановах від 30 листопада 2023 року у справі №380/19103/22, від 29 січня 2024 року у справі №560/9586/22, від 22 лютого 2024 року у справі №560/831/23 наведено правовий висновок, що у разі звільнення позивача до 19.07.2022 року при умові виплати коштів на виконання рішення суду після 19.07.2022 року спірний період стягнення середнього заробітку варто ділити на 2 частини. Вказує, що перший період затримки розрахунку при звільненні за період 05.06.2018 року по 18.07.2022 року складає 1505 днів та з 19.07.2022 року по 18.01.2023 року на 184 дні. Загальна сума середнього заробітку відповідно до правової позиції Верховного Суду наведеної у постановах від 29 січня 2024 року у справі №560/9586/22, від 22 лютого 2024 року у справі №560/831/23 складає 578 360,81 грн. та відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 року у справі №761/9584/15-ц для позивача у даній справі має складати: 74707,60 грн. * 3,19 = 238 317,24 грн.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, Національний університет оборони України подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи, неправильне застосування норм права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
В своїй скарзі апелянт зазначає, що ОСОБА_1 на день виключення зі списків особового складу університету жодних претензій щодо невиплати індексації за період навчання в університеті, не висловлював, надав згоду на таке виключення. Тобто, позивач не вчиняв будь-яких дій, які б свідчили про наявність спору між сторонами щодо розміру належних позивачеві сум до виплати при звільненні. Крім того, стаття 117 КЗпП не розповсюджується на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати. Вказує, що аналогічна правова позиція щодо незастосування  статті 117 КЗпП України  до правовідносин викладена у постанові Верховного Суду від 18 листопада 2019 року у справі №0940/1532/18 та у постанові Верховного Суду від 28 січня 2020 року у справі №822/2663/15.
Справу розглянуто судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження на підставі ч.1 ст.311 КАС України.
Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційних скарг, колегія суддів приходить до наступного.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 з 29.08.2016 року по 04.06.2018 року проходив військову службу у Національному університеті оборони України. 
Відповідно до наказу від 04.06.2018 року №113 позивача з 04.06.2018 року виключено зі списків особового складу, справи та посаду здав, знято із усіх видів забезпечення. 
Проте, при звільненні позивачу не було виплачено індексацію грошового забезпечення. 29 травня 2021 року позивачем було направлено заяву до відповідача з проханням виплатити індексацію грошового забезпечення. 
У відповідь на заяву відповідачем зазначено, що в межах наявного фінансового ресурсу можливості виплати індексації грошового забезпечення не було. Для вирішення спору позивач звернувся до суду. 
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 04.01.2022 року у справі №420/15992/21 зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити на користь позивача індексацію грошового забезпечення за період з 29.08.2016 року по 28.02.2018 року (без визначення базового місяця). Відповідачем у листі від 06.12.2022 року №182/4639 зазначено, що позивачу індексація грошового забезпечення виплачена 05.09.2022 року в сумі 4586,99 грн. за період з 29.08.2016 року по 28.02.2018 року із застосуванням місяця за яким починається обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) грудень 2015 року.
Не погоджуючись із застосованим відповідачем базовим місяцем та як наслідок виплаченою сумою індексації грошового забезпечення позивач був вимушений повторно звертатись до суду. 
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 21.03.2023 року у справі №420/19143/22 зобов`язано Національний університет оборони України імені Івана Черняховського нарахувати та виплатити на користь позивача індексацію грошового забезпечення за період з 29.08.2016 по 28.02.2018 включно із застосуванням місяця, за яким починається обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) для розрахунку індексації грошового забезпечення січень 2008 року. 
Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 04.08.2023 року у справі №420/19143/22 зобов`язано Національний університет оборони України імені Івана Черняховського нарахувати і виплатити на користь позивача індексацію грошового забезпечення, розміром 3831,99 копійок в місяць, за період з 01 березня 2018 року по 04 червня 2018 року, відповідно до вимог пункту 5 “Порядку проведення індексації грошових доходів населення”, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року №1078, з урахуванням проведених виплат. 
21.12.2023 року на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 21.03.2023 року у справі №420/19143/22 та постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 04.08.2023 року у справі №420/19143/22 відповідачем виплачено позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 29.08.2016 року по 04.06.2018 року у сумі 70120,61 грн., що підтверджується банківською випискою.
Таким чином, позивач вважає, що повідомленнями про надходженням коштів підтверджено факт несвоєчасного остаточного розрахунку з позивачем при звільненні. Оскільки позивача було виключено зі списків особового складу 04.06.2018 року, а крайню виплату відповідачем здійснено 21.12.2023 року, то відповідачем затримано розрахунок з 05.06.2018 року по 20.12.2023 року.
Позивач вважає, що в даному випадку мав місце факт порушення відповідачем прав та інтересів позивача в частині несвоєчасного отримання належних до виплати позивачу грошових сум при звільненні, а тому період з 05.06.2018 року по 20.12.2023 року  вважає періодом затримки розрахунку з ним при звільненні із військової служби. У зв`язку з чим позивач звернувся до суду з даним позовом.
Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги частково, прийшов до висновку, що позивач має право на отримання середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 05.06.2018 року по 20.12.2023 року включно.
При цьому вказав, що враховуючи справедливий і розумний баланс між інтересами позивача і відповідача, а також враховуючи те, що стягнення компенсації у розмірі 882 130,50 грн. за несвоєчасну виплату заборгованості у загальному розмірі 70 120,61 грн., на переконання суду, є явно неспівмірним розміру простроченої заборгованості та майнових втрат позивача, суд дійшов висновку, що середній заробіток за час затримки розрахунку має бути перерахований та виплачений позивачу у розмірі 70    041,16 грн., як належна сатисфакція майнових прав позивача за встановлених обставин.
Надаючи правову оцінку таким висновкам суду першої інстанції та доводам апеляційної скарги колегія суддів виходить з наступного.
Спірними питаннями у справі є обґрунтованість заявлених вимог позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні на підставі положень  статті 117 КЗпП України.
Статтею 43 Конституції України  встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Відповідно до абзацу 1  статті 3 КЗпП України  законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.
Згідно  статті 4 КЗпП України  законодавство про працю складається з  Кодексу законів про працю України  та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього
Відповідно до частини першої  статті 47 КЗпП України  власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в  статті 116 цього Кодексу.
Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців не врегульовані положеннями спеціального законодавства.
Згідно  статті 116 КЗпП  при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
За приписами  статті 117 КЗпП  в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в  статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців не встановлено відповідальність за невиплату або несвоєчасну виплату належних військовослужбовцям сум, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про можливість застосування норм статей  116  та  117 КЗпП  як таких, що є загальними.
Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 01.03.2018 у справах № 806/1899/17, № 806/1551/17, від 19.04.2018 у справі № 806/1183/16 та від 14.03.2019 у справі № 820/660/17 та в постановах Верховного Суду від 28 січня 2021 року (справа № 240/11214/19), від 21 квітня 2021 року (справа №120/3857/19-а).
Відповідно до правової позиції, висловленої Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога, індексація тощо).
Також у постанові Великої Палати Верховного Суду зазначено, що якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій  статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.
Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.
Враховуючи, що позивач працював у відповідача, який всупереч норм чинного законодавства не здійснив з ним повного розрахунку на день виключення зі списків особового складу, колегія суддів дійшла висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення на користь позивача середній заробіток за час затримки виплати належних йому при звільненні сум на підставі  статті 117 Кодексу законів про працю України, що вірно встановлено судом першої інстанції.
Так, як уже зазначалось вище, позивача звільнено 04.06.2018 року.
21.12.2023 року на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 21.03.2023 року у справі №420/19143/22 та постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 04.08.2023 року у справі №420/19143/22 відповідачем виплачено позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 29.08.2016 року по 04.06.2018 року у сумі 70120,61 грн., що підтверджується банківською випискою.
Отже відповідачем було проведено фактичний розрахунок з позивачем не у строк, встановлений положеннями ст.116 КЗпП України.
Оскільки компенсація за належне до отримання речове майно позивачу не виплачена в день його звільнення, відповідно до вимог статті 117 Кодексу законів про працю України, то суд першої інстанції вірно вважав, що позивач має право на виплату середнього заробітку за період затримки такого розрахунку.
Вирішуючи питання щодо періоду, за який підлягає виплаті позивачу середній заробіток за час затримки виплати індексації, розміру середнього заробітку, колегія суддів виходить з наступного.
Відповідно до ч. 3 ст. 3 КАС України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.
Суд першої інстанції у даній справі дійшов висновку про необхідність стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку за весь період, тобто з  05.06.2018 року по 20.12.2023 року
Водночас колегія суддів зазначає, що з 19.07.2022  стаття 117 Кодексу законів про працю України  діє у редакції, викладеній згідно із  Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 № 2352-ІХ, час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає компенсації середнім заробітком, обмежений шістьма місяцями.
Колегія суддів зазначає, що в постановах від 28 червня 2023 року у справі № 560/11489/22 та від 21 лютого 2024 року у справі № 160/15380/22, у правовідносинах з аналогічним предметом спору та періодом виникнення спірних правовідносин, Верховним Судом викладено висновок про необхідність застосування статті 117 КЗпП України в редакції згідно із Законом № 2352-ІХ, яка діяла на дату звернення позивача з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Водночас, за висновком Верховного Суду у постановах від 29 січня 2024 року у справі № 560/9586/22 та від 29 лютого 2024 року у справі № 460/42448/22, у разі коли спірний період стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні одночасно охоплюється дією редакцій статті 117 КЗпП України, як до змін, внесених Законом № 2352-ІХ та і після їх внесення, то за такого правового врегулювання спірний період варто умовно поділяти на 2 частини: до набрання змінами чинності 19.07.2022 року і після цього.
При цьому, ВС зазначено, що період до 19.07.2022 року (до набрання чинності Законом № 2352-ІХ) регулюється редакцією статті 117 КЗпП України, до внесення у неї змін Законом № 2352-ІХ, тобто без обмеження строком виплати у шість місяців, проте, період з 19.07.2022 року регулюється вже нині чинною редакцією статті 117 КЗпП України, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями.
Застосовуючи наведені висновки Верховного Суду до обставин даної справи, колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції визначаючи період обчислення  середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні дійшов помилкового висновку при розгляді справи щодо періоду за який позовні вимоги підлягають задоволенню.
Разом з тим, розраховуючи суму середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, колегія суддів виходить з наступного.
Остаточною датою закінчення проходження військової служби позивача є 04.06.2018 року.
Як вбачається з матеріалів справи, та вже зазначалося судом, індексацію грошового забезпечення на виконання рішення суду виплачено на розрахунковий рахунок позивача 21.12.2023 року у розмірі 70120,61 грн.
Таким чином, періодом затримки розрахунку при звільненні є: з 05.06.2018 року  по 18.07.2022 року (підлягає застосуванню редакція ст. 117 КЗпП України до набрання чинності Законом № 2352-ІХ), з 19.07.2022 року по 21.12.2023 року (підлягає застосуванню редакція ст. 117 КЗпП України після набрання чинності Законом № 2352-ІХ, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями), а не з весь період, як визначено судом першої інстанції.
В свою чергу, порядок обчислення середньої заробітної плати затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, згідно п.п. 2, 8 якого, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.
Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.
Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Крім того, згідно п. 5 р. І Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України 25 червня 2018 року № 558 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 23 липня 2018 року за № 854/32306, чинної та в редакції на момент виникнення спірних правовідносин), розмір грошового забезпечення, що належить військовослужбовцю не за повний місяць, а за декілька днів, визначається, ураховуючи кількість календарних днів у цьому місяці.
Згідно довідки, про виплачене грошове забезпечення № 182/3/995 від 25.06.2021 року за період серпень – червень 2018 року, грошове забезпечення позивача за квітень 2018 року складає 13286,60 грн., грошове забезпечення позивача за травень 2018 року складає 13286,60 грн. (останні два місяці, що передували звільненню). Кількість днів служби за період квітень 2018 року – травень 2018 року становить 61 календарний день.   
Отже, середньоденний заробіток позивача має бути розрахований з календарних днів та складає 435,62 грн. 
Що стосується періоду затримки, враховуючи наведені висновки суду, період затримки розрахунку при звільненні з 05.06.2018 року по 18.07.2022 року складає 1505 календарних дні, з 19.07.2022 року по 19.01.2023 року (за шість місяців) складає 184 календарних дні.
З урахуванням наведеного розміру середньоденного заробітку, середній заробіток з  05.06.2018 року по 18.07.2022 року ( 1505 дні) складає 655608,10 грн., з 19.07.2022 року по 21.12.2023 року, але за шість місяців (184 к.д.) складає 80154,08 грн., загальний розмір  735762,18 грн.
Щодо розміру середнього заробітку за період до 19.07.2022 року, який підлягає виплаті позивачу, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно правової позиції Великої Палати Верховного Суду, яка викладена у постановах від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц та від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.
Велика Палата Верховного Суду у наведених справах дійшла висновку, що зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:
- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;
- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.
Також, згідно висновків Верховного Суду від 30 листопада 2020 року у справі № 480/3105/19 щодо застосування ст. 117 КЗпП України, який неодноразово застосовувався ВС і в інших справах наведеної категорії, в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності, і цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.
Для вірогідного розрахунку розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, який був би прямо пропорційний розміру невиплачених працівникові, який звільняється (в цій справі - з військової служби), сум, які належало виплатити при звільненні, важливо з`ясувати розмір усіх сум (складових грошового забезпечення), які особа, яка звільняється, мала отримати при звільненні.
На цьому акцентується увага у згаданій постанові Верховного Суду від 30 листопада 2020 року у справі № 480/3105/19.
Загальний розмір середнього заробітку з 05.06.2018 року по 18.07.2022 року та з 19.07.2022 року по 21.12.2023 року (але за шість місяців) (184 к.д.) складає  735762,18 грн.
У період до 19.07.2022 року - 655608,10 грн, який з урахуванням висновків  Верховного Суду може бути зменшено з урахуванням істотності частки. 
З матеріалів справи встановлено, що розмір належних позивачеві при звільненні виплат, які йому був нарахований, складає 15117,31 грн., а розмір індексації, яка виплачена на виконання судового рішення складає 70120,61 грн., загальний розмір 85237,92 грн., тобто частка коштів, яка не була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат, складає 82,26%.
Таким чином, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з  05.06.2018 року по 18.07.2022 року, з урахуванням пропорційного розрахунку від розміру усіх належних звільненому працівникові сум, становить 539303,22 грн. (655608,10 грн. * 82,26% ), а загальний розмір з 19.07.2022 року по 19.01.2023 року складає 80154,08 грн., а отже загальна сума, яка підлягає стягненню становить 619457,30 грн.
Водночас, колегія суддів приходить до висновку про очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку за період з 05.06.2018 року по 18.07.2022 року зі встановленим розміром заборгованості. 
Так, згідно висновків Верховного Суду у постановах від 27 квітня 2023 року у справі № 200/5415/20-а та від 08 червня 2023 року у справі № 340/681/20, запропонований у справі № 480/3105/19 спосіб зменшення середнього заробітку, який підлягає стягненню на підставі статті 117 КЗпП України, не потрібно інтерпретувати, як єдино правильний, чи обов`язковий.
ВС зазначив, що критерії, які запропонувала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, містять широкий спектр умов, які можуть вплинути на суму середнього заробітку, та обставини кожної конкретної справи можуть бути різними, тож вимагатимуть індивідуального підходу і пояснення щодо застосування цих критеріїв.
Колегія суддів враховує, що постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц та від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17, та Верховного Суду від 30 листопада 2020 року у справі № 480/3105/19, від 27 квітня 2023 року у справі № 200/5415/20-а, від 08 червня 2023 року у справі № 340/681/20 прийняті під час дії редакції ст. ст. 116, 117 КЗпП України до внесення змін Законом № 2352-IX від 01.07.2022 року.
Водночас, колегія суддів вважає, що конструкції норм ст. ст. 116, 117 КЗпП України в редакції згідно Закону № 2352-IX від 01.07.2022 року не дають підстав для висновку про неможливість застосування висновків Великої Палати Верховного Суду у постановах від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц та від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17, Верховного Суду від 30 листопада 2020 року у справі № 480/3105/19, від 27 квітня 2023 року у справі № 200/5415/20-а, від 08 червня 2023 року у справі № 340/681/20, згідно яких, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.
Колегія суддів зазначає, що ч. 2 ст. 117 КЗпП України, як в редакції до 19.07.2022 року, так і в редакції згідно Закону № 2352-IX від 01.07.2022 року, містить однакові приписи, згідно яких, при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника.
Велика Палата Верховного Суду, аналізуючи наведені положення, зокрема, ч. 2 ст. 117 КЗпП України, які не зазнали змін у цій частині, дійшла висновку, що суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач, та враховуючи компенсаційний характер заходів відповідальності ВП ВС вказано на те, що виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.
Щодо абз. 2 ч. 2 ст. 117 КЗпП України в частині визначення розміру відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні органом, який виносить рішення по суті спору, у разі, якщо спір вирішено на користь працівника частково, ВП ВС вказував на те, що таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.
При цьому, ВП ВС наголошувалось, що суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.
У вказаних справах Верховним Судом також зазначено, що відповідно до принципу співмірності, розмір середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні не може в рази перевищувати розмір виплат, які не сплатив роботодавець працівнику при звільненні.
Водночас, колегія суддів зазначає, що відповідно до принципу співмірності розмір середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні не може в рази перевищувати розмір виплат, які не сплатив відповідач позивачу при звільненні, та суд апеляційної інстанції враховує наведені вище висновки Верховного Суду (постанови від 27 квітня  2023 року у справі № 200/5415/20-а та від 08 червня 2023 року у справі № 340/681/20), згідно яких, запропонований ВС у справі № 480/3105/19 спосіб зменшення середнього заробітку, який підлягає стягненню на підставі  статті 117 КЗпП України, не потрібно інтерпретувати, як єдино правильний, чи обов`язковий, критерії, які запропонувала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, містять широкий спектр умов, які можуть вплинути на суму середнього заробітку, та обставини кожної конкретної справи можуть бути різними, тож вимагатимуть індивідуального підходу і пояснення щодо застосування цих критеріїв.
Враховуючи викладене, застосовуючи критерії зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, наведені Великою Палатою Верховного Суду в постановах від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц та від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17, колегія суддів вважає, що підлягають врахуванню наступні обставини:
- позивача виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення 04.06.2018 року;
- судове рішення у справі № 420/15992/21, на виконання якого нараховано індексацію грошового забезпечення, за затримку виплати якої позивач просить стягнути середній заробіток, набрало законної сили у серпні 2023 року;
- виплата індексації грошового забезпечення позивача на виконання судового рішення у справі № 420/15992/21 здійснена 21.12.2023 року у сумі 70120,61 грн.;
- частка коштів, яка не була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат, складає 82,26%;
- загальний розмір середнього заробітку з 05.06.2018 року по 18.07.2022 року за  1505 к.д. з урахуванням принципу співмірності (істотності частки), з 19.07.2022 року по 20.12.2023 року за шість місяців (184 к.д.) складає  619457,30 грн.
Враховуючи зазначене, та фактичні обставини цієї справи, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до  статті 117 КЗпП України.
Так, позивач має право отримати середній заробіток за затримку розрахунку, проте, враховуючи розмір виплати, яка прострочена відповідачем у сумі 70120,61 грн.,  з урахуванням принципів співмірності та справедливості суд вважає за необхідне зменшити його розмір до 150274,69 грн. (70120,61 за період з 05.06.2018 року по 18.07.2022 року+80154,08 грн. за період з 19.07.2022 року по 19.01.2023 року (така сума не підлягає зменшенню)) виходячи з того, що cума середнього заробітку за затримку у розмірі 619457,30  майже в 9 разів перевищує несвоєчасно виплачену суму при звільненні, а також те, що відповідач є органом правопорядку, який фінансується за рахунок Державного бюджету України та працівники якого задіяні в заходах із забезпечення національної безпеки і оборони.
Зменшення судом суми стягнення середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні здійснено з урахуванням справедливого і розумного балансу між інтересами позивача і відповідача, оскільки стягнення компенсації у розмірі 619457,30 грн., за несвоєчасну виплату заборгованості у розмірі 70120,61 грн. було б явно неспівмірним розміру простроченої заборгованості та майнових втрат позивача.
З огляду на наведене, та виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, колегія суддів вважає належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача буде стягнення на його користь 150274,69 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
При цьому, питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими заробітної плати (грошового забезпечення) - не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення. Такі питання врегульовані  Кодексом законів про працю України.
Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 30.01.2019р. у справі №807/3664/14, від 31.10.2019 у справа № 2340/4192/18.
З урахуванням наведеного безпідставними є доводи апелянта про те, що дія норм  КЗпП України  не поширюється на військовослужбовців, які проходять військову службу у Збройних Силах України та інших військових формуваннях.
Колегія суддів вважає правильними доводи військової частини про те, що звернення до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку (стаття 117 КЗпП України) обмежене строком, який у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби визначений у частині п`ятій статті 122 КАС України і становить один місяць (з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів).
Разом з цим, як свідчать обставини справи, остаточний (повний) розрахунок був проведений із позивачем 21.12.2023 року. Отже, звернувшись із цим позовом 22.01.2024 року (понеділок), позивачем дотримано строк, передбачений у частині п`ятій статті 122 КАС України.
При цьому слід зазначити, що диспозитивність - один з основних принципів судочинства, на підставі якого особа (зокрема, позивач чи відповідач), самостійно вирішує, зокрема, чи оскаржувати судові рішення в касаційному порядку та в яких межах (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 листопада 2023 року в справі № 465/6549/16-ц (провадження № 61-11927св23)).
Касаційний суд вже звертав увагу, що принцип заборони повороту до гіршого (non reformatio in peius) відомий ще з часів римського права та існував у зв`язку із іншим правилом -   tantum devolutum quantum appellatum   (скільки скарги, стільки і рішення). Правило заборони повороту означає недопустимість погіршення становища сторони, яка оскаржує судове рішення. Тобто, особа, яка оскаржує судове рішення, не може потрапити в гірше становище, порівняно із тим, що така особа досягнула в попередній інстанції в результаті своєї ж скарги (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 травня 2023 року у справі № 179/363/21 (провадження №61-4060св23), постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 червня 2023 року в справі № 757/42885/19-ц (провадження № 61-9060св22)).
Отже доводи апеляційної скарги відповідача, висновків суду першої інстанції не спростовують.
Відповідно до ст. 242 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно п.2 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Відповідно до п. 4 ч. 1  ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
При цьому зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміни його мотивувальної та ( або) резолютивної частини.
Враховуючи, що суд першої інстанції дійшовши висновку про право позивача на отримання  середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, водночас обрав неналежний спосіб відновлення порушеного права (без дотримання справедливого балансу між правами та інтересами сторін цієї справи) та невірно застосував норму ст. 117 КЗпП з урахуванням змін від 19.07.2022 року, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає зміні в мотивувальні та резолютивній частинах.
Враховуючи, що дана справа правомірно віднесена судом першої інстанції до категорії незначної складності та розглядалась за правилами спрощеного провадження, тому постанова суду апеляційної інстанції, відповідно до ч.5 ст.328 КАС України, в касаційному порядку оскарженню не підлягає.
Керуючись ст. ст. 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Апеляційну скаргу Національного університету оборони України залишити без задоволення.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 27 березня 2024 року змінити, виклавши мотивувальну частину рішення суду першої інстанції в редакції даної постанови та абзац 3 резолютивної частини в наступній редакції:
Стягнути з Національного університету оборони України на користь ОСОБА_1  середній розмір грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні із військової служби за період з 05.06.2018 року по 19.01.2023 року у розмірі 150274,69 грн. (сто пятдесят тисяч двісті сімдесят чотири  гривні) 69 коп.
В іншій частині рішення Одеського окружного адміністративного суду від 27 березня 2024 року - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку до Верховного Суду не підлягає, за винятком випадків, перелічених у пункті 2 частини 5  статті 328 КАС України.
Повний текст судового рішення виготовлений 18 червня  2024 року.

Головуючий суддя:                                                                                             О.В. Лук`янчук  

Суддя:                                                                                                                  А.І. Бітов

Суддя:                                                                                                                           І.Г. Ступакова