КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
29 квітня 2024 року 
м. Київ
єдиний унікальний номер судової справи 752/12860/21
номер провадження №22-ц/824/1557/2024
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді	Лапчевської О.Ф.,	
суддів	Березовенко Р.В., Мостової Г.І.,	
розглянуву порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 
на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 19 жовтня 2023 року /суддя Хоменко В.С./
у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення частини доходу отриманих від використання майна, що знаходиться у спільній частковій власності, -                 
 
В С Т А Н О В И В:
 
У травні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення 1/2 частини доходу, отриманого від використання майна, що знаходиться у спільній частковій власності, в якому просив:
- визнати спільною сумісною власністю дохід від здачі в оренду квартири АДРЕСА_1 , який отримала ОСОБА_3 у вигляді грошових коштів, який становить в сумі 416 000,00 грн.;
- стягнути з ОСОБА_3 в його дохід 1/2 частки доходу від оренди квартири за адресою: АДРЕСА_2 , у вигляді грошових коштів в сумі в розмірі 208 000,00 грн.;
- вирішити питання судових витрат у справі.
Рішенням  Голосіївського районного суду міста Києва від 19 жовтня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення частини доходу отриманих від використання майна, що знаходиться у спільній частковій власності - відмовлено. /а.с. 189-195/
Не погоджуючись з вказаним рішенням, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2  звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив рішення скасувати, задовольнивши позовні вимоги.
На підтвердження вимог, викладених в апеляційній скарзі, апелянт посилався на необґрунтованість висновків суду першої інстанції. Вважає, що судом першої інстанції не враховано те, що позовна давність по розподілу майна повинна рахуватися з від 02 липня 2020 року, а саме з моменту, коли колегія Київського апеляційного суду винесла постанову на апеляційну скаргу ОСОБА_3 , де апеляційну скаргу задоволено частково, а рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 10 жовтня 2019 року в частині розподілу автомобіля HONDA ACCORD державний номер НОМЕР_1 , скасовано, рішення в частині визнання двокімнатної квартири АДРЕСА_3 , кори. 2, спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_3 і в частині визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 залишено без змін. Отже, врахування позовної давності з січня 2017 року є неправильною оцінкою доказів, що є порушенням норм матеріального права.
Представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 звернувся з відзивом на апеляційну скаргу, посилаючись на необґрунтованість та безпідставність її доводів. Вказував, що судом першої інстанції вірно застосовано строк позовної давності з моменту встановлення правоохоронними органами наявності договору оренди спільної квартири у 2017 році. Отже позовні вимога про стягнення частини доходу за період з листопада 2016 р. по 25.05.2018 р. є такою, що заявлена поза межами строку позовної давності. Крім того, звертаючись до суду, позивачем не надано доказів щодо існування договору оренди щодо спільної квартири з третіми особами у період з січня 2019 року по 2021 рік, а проживання в цій період третіх осіб, не свідчить, що ними сплачувались орендні платежі. Доказування не можу ґрунтуватись на припущеннях, звернення до поліції не підтверджують наявності орендних відносин. Сума отриманого доходу, що вказується позивачем взагалі не обґрунтовується жодними доказами. 
Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2   звернувся з відповіддю на відзив. Вказував, що з квітня 2017 р. по липень 2020 р. розглядалась цивільна справа щодо спільності спірної квартири. Лише після того, як рішення апеляційного суду набуло чинності 02.07.2020 р., позивач набув права стягнення коштів за здачу спільної квартири в оренду. Вказував, що у матеріалах справи наявні докази права користування та оренди, судом першої інстанції проігноровані клопотання про виклик свідків для дачі пояснень, а тому вимоги ним заявлені правомірні.
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга  підлягає частковому задоволенню, а судове рішення скасуванню з  частковим задоволенням позовних вимог,  на підставі наступного.
Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 24.02.2012 року (а.с. 40).
Рішенням Татарбунарського районного суду Одеської області від 30.05.2016 року шлюб між сторонами було розірвано. Рішення суду набрало законної сили 15.06.2016 року. (а.с. 39)
Відповідно договору купівлі- продажу від 23.06.2014 року відповідач ОСОБА_5 (ОСОБА_5) придбала квартиру за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 38).
Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 10.10.2019 року, залишеним без змін в цій частині постановою Київського апеляційного суду від 02.07.2020 року у справі № 75288414/17, відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю; задоволено зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про поділ спільного майна подружжя: визнано двокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_5 ; визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 (а.с. 27-37).
Щодо визнання спільною сумісною власністю доходу від здачі в оренду квартири АДРЕСА_1 , який отримала ОСОБА_3 у вигляді грошових коштів, який становить в сумі 416 000,00 грн., судом першої інстанції зроблено висновки про те, що відповідно до ч. 1 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).
Відповідно до ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
Статтями 68, 69 СК України встановлено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. А отже дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Судом першої інстанції зроблено висновки про те, що квартира АДРЕСА_1 , була спільною сумісною власністю сторін до 20.07.2020 року - дати ухвалення постанови Київського апеляційного суду від 02.07.2020 року у справі № 75288414/17, з якої сторони набули права спільної часткової власності на майно, спірна квартира відповідачем передавалась в оренду, що останньою не заперечно та не спростовано доказами в розрізі положень ст. ст. 76-81 ЦПК України, та нею отримувався від цього дохід, а отже, ці кошти мають належати і позивачу.
Разом з тим, відповідачем заявлено про застосування позовної давності.
Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Як вбачається з матеріалів справи, 16.01.2017 року позивач звертався до правоохоронних органів з питанням щодо визначення осіб, які проживають у квартирі АДРЕСА_1 , на що 26.01.2017 року отримав висновок по матеріалу ЄО № 2815 від 16.01.2017 року (а.с. 8-12).
Отже, суд першої інстанції вважав, що саме у січні 2017 року позивач як співвласник дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності, проте, з даним позовом звернувся до суду лише 25.05.2021 року, тобто з пропуском строку позовної давності, а тому вимога про визнання спільною сумісною власністю доходу від здачі в оренду задоволенню не підлягає.
Також, суд першої інстанції дійшов висновків, що позовні вимоги в частині стягнення 1/2 частини доходу, отриманого відповідачем від здачі в оренду квартири, до задоволення не підлягають, оскільки позивачем в обґрунтування заявлених позовних вимог не надано належних доказів, що відповідачем було отримано дохід саме у розмірі 416 000,00 грн. від передачі в оренду третім особам квартири, з урахуванням того, що 25.12.2020 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 укладено договір оренди квартири АДРЕСА_1 , строком до 25.12.2021 року зі платою щомісячної орендної плати у розмірі 5 000,00 грн. (а.с. 145-147).
Позивач, звертаючись до суду, в обґрунтування заявлених вимог не надав доказів, які б безспірно свідчили про укладення договору оренди, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 , із третіми особами в період з січня 2019 року по 2021 рік, а проживання у зазначеній квартирі осіб, які не є її власниками, не свідчить про те, що ними на протязі певного періоду часу сплачувалась орендна плата на користь відвідача за користування квартирою. Звернення до правоохоронних органів позивачем у 2020 році (а.с. 21-26) щодо конфліктних ситуацій з приводу спірної квартири не є належним доказом здачі спірної квартири в оренду та отримання доходу в заявленій сумі.
Однак з таким висновком суду погодитись не можна з наступних підстав.
Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 10.10.2019 року, залишеним без змін в цій частині постановою Київського апеляційного суду від 02.07.2020 року у справі № 75288414/17, визнано двокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_5 ; визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 (а.с. 27-37).
Отже, саме з моменту набрання рішенням суду законної сили, 02.07.2020 р. у ОСОБА_1 виникло право співвласника частини спільної квартири, адже до цього моменту статус спільного майна як і спільність набуття не були визначені.
Отже, звертаючись у травні 2021 року, позивач не пропустив строку позовної давності за платежами, на які у нього виникло права, за умови доведення належними доказами, з моменту 02.07.2020 р.
Як вбачається з матеріалів справи, що 04.11.2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_7 укладено договір оренди квартири АДРЕСА_1 , строком до 03.05.2017 року з платою щомісячної орендної плати у розмірі 8 000,00 грн. (а.с. 56-58).
Водночас, звертаючись до суду з вимогою стягнення за 2020 рік у розмірі 96 000 грн, за 2021 рік - 16 000 грн, не надає належних та допустимих доказів того, що квартира АДРЕСА_1 здавалась в оренду, сума орендної плати.
Договір оренди, зазначений вище, укладений до 03.05.2017 р., доказів пролонгації зазначеного договору не надано.
Довідка дільничного офіцера поліції Голосіївського УП ГУНП у м. Києві Д. Гусола  від 02.10.2020 р. про те, що за адресою квартири АДРЕСА_1 проживає ОСОБА_7 , /а.с. 21/ не містить інформації підстав проживання та суми орендної плати.
Відповідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Таким чином, не підлягають задоволенню вимоги позивача за 2020 рік.
Водночас, у матеріалах справи наявний договір №1/20 щодо оренди квартири АДРЕСА_1 від 25.12.2020 р., укладений з ОСОБА_6 , вартість оренди становить 5 000 грн в місяць, дія договору закінчується 25.12.2021 р. /а.с. 145/, який суд першої інстанції не врахував належним чином.
З позовом ОСОБА_1 звернувся 25.05.2021 р., однак, звертаючись не надає детального розрахунку, лише вказує за 2021 рік суму 16 000 грн, в обґрунтування позову зазначає, що відповідачка здійснювала розпорядження спільним сумісним майном в період з 2016 року по лютий 2021 р. 
Суд розглядає справу лише в межах заявлених позовних вимог.
За змістом ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. 
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння і користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.
Згідно зі ст. 359 ЦК України плоди, продукція та доходи від використання майна, що є у спільній частковій власності, надходять до складу спільного майна і розподіляються між співвласниками відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Відповідно до ч. 1 ст. 810 ЦК України за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату.
Квартира  АДРЕСА_1 , є спільною сумісною власністю сторін з визначеною часткою 1/2 з дати ухвалення постанови Київського апеляційного суду від 02.07.2020 року у справі № 75288414/17, з якої сторони набули права спільної часткової власності на майно, спірна квартира відповідачем передавалась в оренду та нею отримувався від цього дохід, отже половина коштів має  належати і позивачу згідно визначеної частки у майні.
З урахуванням вимог позову по лютий 2021 рік, відсутності детального розрахунку, ціни за договором оренди у 5000 грн, укладеного 25.12.2020 р., стягненню підлягає половина суми за січень та лютий  2021 року у розмірі 5000 грн.
Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права.
Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України, розподілу підлягають судові витрати, з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 75 грн в суді першої інстанції і 112, 50 грн в апеляційному суді.
Керуючись ст.ст. 376, 381, 382 ЦПК України, суд,  - 
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Апеляційну скаргу  представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 19 жовтня 2023 року -  задовольнити частково. 
Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 19 жовтня 2023 року - скасувати.
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення частини доходу отриманих від використання майна, що знаходиться у спільній частковій власності, -  задовольнити частково. 
Стягнути з   ОСОБА_3   на користь ОСОБА_1 5000 грн.    
Судові витрати, понесені у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції розподілити наступним чином:
Стягнути з  ОСОБА_3   на користь ОСОБА_1 75 грн.
Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції розподілити наступним чином:
Стягнути з  ОСОБА_3   на користь ОСОБА_1 112, 50 грн.
Постанова суду апеляційної інстанції касаційному оскарженню не підлягає. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.
 
Головуючий:                                        Судді: