ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 квітня 2024 року
м. Київ
справа № 504/4046/21
провадження № 51-5795 км 23
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:  
 
головуючого                                      ОСОБА_1 ,
суддів                                                   ОСОБА_2 , ОСОБА_3 
за участю:
секретаря судового засідання    ОСОБА_4 ,
прокурора                                          ОСОБА_5 ,
потерпілої                                          ОСОБА_6 (у режимі відеоконференції),
захисника                                          ОСОБА_7 (у режимі відеоконференції),
засудженого                                     ОСОБА_8 (в режимі відеоконференції)
 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженого ОСОБА_8 на вирок Комінтернівського районного суду Одеської області від 25 листопада 2022 року та ухвалу Одеського апеляційного суду від 22 червня 2023 року у кримінальному провадженні № 12021162330000409 за обвинуваченням
 
ОСОБА_8 ,ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, останнього разу за вироком Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 16 лютого 2016 року за ч. 2 ст. 186, ч. 3 ст. 186, ч. 1 ст. 71 КК України до 5 років позбавлення волі, звільненого 15 липня 2019 року по відбуттю строку покарання,
 
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 186, ч. 3 ст. 185, ч. 3 ст. 187 КК України.
 
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
 
За вироком Комінтернівського районного суду Одеської області від 25 листопада 2022 року ОСОБА_8 засуджено за:
- ч. 3 ст. 186 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років;
- ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки;
- ч. 3 ст. 187 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років з конфіскацією майна.
На підставі ст. 70 КК України, шляхом часткового складання покарань, ОСОБА_8 призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 14 років з конфіскацією майна.
 
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 22 червня 2023 року апеляційні скарги захисника та обвинуваченого залишені без задоволення, а вирок місцевого суду - без зміни.
 
Вироком суду встановлено, що 02 червня 2021 року, приблизно о 03:15 год., ОСОБА_8 повторно, умисно, шляхом віджиму металопластикового вікна, проник до будинку по АДРЕСА_2 , де із погрозою застосування насильства до ОСОБА_9 , яке не є небезпечним для життя та здоров`я останньої, відкрито заволодів майном та коштами потерпілої, спричинивши їй майнову шкоду на загальну суму 12 000 грн.
Він же повторно, 22 липня 2021 року, у період часу з 10:00 по 12:00 год., умисно, таємно, шляхом віджиму вікна проник до будинку по АДРЕСА_3 , звідки викрав майно та кошти, чим завдав потерпілій ОСОБА_6 майнову шкоду на суму 13 164,50 грн.
У подальшому ОСОБА_8 повторно, 26 липня 2021 року, приблизно о 21:40 год., маючи умисел на напад з метою заволодіння чужим майном, проник до будинку по АДРЕСА_4 , де із застосуванням насильства, небезпечного для життя та здоров`я, напав на ОСОБА_10 , завдавши їй принесеним із собою предметом кілька ударів по тулубу, чим заподіяв тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості. Продовжуючи свої злочинні дії, ОСОБА_8 відкрито заволодів майном та коштами потерпілої, чим спричинив їй майнову шкоду на суму 2 000 грн.
 
Вимоги касаційної скарги та доводи особи, яка її подала
 
У касаційній скарзі засуджений просить скасувати судові рішення та призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Зазначає, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, судовий розгляд проведено неповно, а висновки суду ґрунтуються на недопустимих доказах, зокрема, протоколах пред`явлення особи для впізнання за фотознімками, дані яких суперечать показанням потерпілих у судовому засіданні, а також роздруківках вхідних та вихідних телефонних дзвінків, отриманих з порушенням вимог процесуального закону без дозволу слідчого судді. Стверджує, що суд у вироку послався на показання свідків, яких не допитував у судовому засіданні, що є порушенням принципу безпосередності дослідження доказів, а призначене покарання є надто суворим. Апеляційний суд, усупереч вимогам ст. 419 КПК України, не дав на ці доводи вмотивованих відповідей, а тому ухвала цього суду є необгрунтованою.
 
Позиції інших учасників судового провадження
 
Засуджений та його захисник у судовому засіданні підтримали доводи скарги, просили її задовольнити та скасувати судові рішення.
Прокурор у суді касаційної інстанції заперечувала проти задоволення скарги, вважала доводи необґрунтованими та просила залишити судові рішення без зміни.
Потерпіла у судовому засіданні також заперечувала проти задоволення скарги.
 
Межі розгляду матеріалів кримінального провадження у касаційному суді
 
Відповідно до вимог ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого.
 
Згідно зі ст. 433 цього Кодексу суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
 
При вирішенні питання про наявність зазначених у ч. 1 ст. 438 КПК України підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 цього Кодексу. 
 
У касаційній скарзі засуджений, крім іншого, наводить доводи, які стосуються неповноти судового розгляду, оскаржує фактичні обставини справи що, виходячи з вимог статей 433, 438 КПК України, не є предметом перевірки суду касаційної інстанції. При перевірці доводів, наведених у касаційній скарзі, Суд виходить із фактичних обставин, встановлених судами.
 
Мотиви суду
 
Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
 
Відповідно до наведеної норми процесуального закону, суд за своїм внутрішнім переконанням, досліджує всі обставини кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку.
 
Наведені норми закону вимагають від суду зробити ґрунтовну, всебічну оцінку сукупності всіх зібраних у справі доказів, співставити їх між собою та зробити остаточний висновок на підставі повного обсягу всіх досліджених доказів. Жоден окремо взятий доказ не має наперед встановленої сили. Тому, суд робить свій висновок не на окремо взятому доказі, а на сукупності доказів (як прямих, так і непрямих), які доповнюють та уточнюють один одного.
 
Під час розгляду даного кримінального провадження місцевий суд, дотримуючись положень ст. 94 КПК України, безпосередньо дослідив та оцінив усі докази в їх сукупності, детально виклав їх у вироку, встановив, що вони є взаємоузгодженими, належними та допустимими, доповнюють один одного та в повній мірі підтверджують висновок про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 186, ч. 3 ст. 185, ч. 3 ст. 187 КК України. З такими висновками погодився і суд апеляційної інстанції.
 
Суди зазначили, що винуватість ОСОБА_8 повністю доведена показаннями потерпілих ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , які пояснили, що до їх помешкання вдерся невідомий чоловік, погрожував їм, а потерпілій ОСОБА_10 завдав ударів у різні частини тіла, при цьому вимагав віддати цінності та гроші. Згідно протоколів пред`явлення особи для впізнання за фотознімками, потерпілі впізнали ОСОБА_8 як особу, яка напала на них та заволоділа їх майном і грошима. Свідки ОСОБА_11 та ОСОБА_12 підтвердили, що потерпілі одразу після події повідомили, що можуть описати особу, яка на них напала, по худорлявій статурі, зросту, голосу, рисам обличчя.
 
Твердження у касаційній скарзі про недопустимість протоколів пред`явлення особи для впізнання за фотознімками через те, що названі потерпілими прикмети на фото відсутні, а упізнання за голосом та зростом не проводилося, є безпідставними.
 
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, потерпілі ОСОБА_9 та ОСОБА_10 перед початком цієї слідчої дії пояснили, за сукупністю яких саме ознак вони можуть упізнати особу, що напала на них. Такими ознаками потерпілі зазначили: середній зріст, худорляву статуру, голос, риси та контур обличчя, вік, волосся, очі та ніс. Тобто, потерпілі перед початком упізнання назвали всю сукупність ознак, за якими можуть упізнати особу. Згідно пояснень потерпілих, нападник певний час перебував у кімнаті поруч із ними, шукав гроші, спілкувався, з потерпілої ОСОБА_9 самостійно зняв сережки, тобто знаходився у достатній близькості до неї, виходив до кухні, де його було добре видно. Враховуючи наведене, потерпілі під час упізнання за фотознімками чітко вказали на ОСОБА_8 , оскільки могли його упізнати. Та обставина, що потерпілі упізнали обвинуваченого за меншою сукупністю ознак, ніж вони описали, не свідчить про недотримання вимог ст. 228 КПК України, а отже, вказані протоколи суди обґрунтовано визнали допустимими доказами.
 
Крім того, касаційний суд звертає увагу, що потерпілі під час судового засідання у суді першої інстанції чітко упізнали ОСОБА_8 . Підстав не довіряти їх показанням у суду немає.
 
У касаційній скарзі засуджений стверджує, що суд у вироку послався на роздруківки вхідних та вихідних телефонних дзвінків та СМС повідомлень мобільного терміналу з іншими мобільними терміналами із зазначенням користувачів цих абонентських телефонних номерів, дат, часу та тривалості з`єднань, які отримані з порушенням вимог кримінального процесуального закону без ухвали слідчого судді, а тому ці докази є недопустимими.
 
Наведені доводи спростовуються матеріалами кримінального провадження.
 
Статтею 160 КПК України передбачено право слідчого звернутися до слідчого судді із клопотанням про тимчасовий доступ до речей і документів, що містять охоронювану законом таємницю. До такої таємниці, зокрема, відноситься інформація, яка знаходиться в операторів та провайдерів телекомунікацій, про зв`язок, абонента, надання телекомунікаційних послуг, у томі числі отримання послуг, їх тривалості, змісту, маршрутів передавання тощо.
 
Матеріали провадження містять ухвали слідчого судді від 22 червня 2021 року та від 26 серпня 2021 року про надання тимчасового доступу до документів, а саме, можливість ознайомитися та вилучити документи, які містять охоронювану законом таємницю та зберігаються у зазначених в ухвалах операторів телекомунікаційних мереж. Вказані ухвали відповідають вимогам ст. 164 КПК України, а тому суд обґрунтовано послався як на докази на роздруківки з інформацією щодо вхідних та вихідних телефонних з`єднань. 
 
В ході аналізу отриманої таким чином інформації встановлено, що після викрадення мобільний телефон потерпілої ОСОБА_9 починає працювати з новою сім-картою з номером НОМЕР_1 , обслуговується базовою станцією в АДРЕСА_1 та спілкується з абонентом, яким виявився ОСОБА_13 . У подальшому ОСОБА_13 повідомив, що абонент, з яким він спілкувався, є ОСОБА_14 .
 
Крім того, проведеним аналізом під час досудового розслідування встановлено, що після вчинення злочину відносно ОСОБА_10 з її викраденого номеру здійснюються телефонні розмови та він знаходиться у м. Марганець, працює з мобільного телефону, яким користується дівчина, із якою останній час мешкав ОСОБА_8 .
 
Також суд у вироку послався на протоколи огляду місця події - домоволодіння потерпілих ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , постанови про визнання предметів речовими доказами, висновки судово-медичної експертизи щодо ступеня тяжкості отриманих ОСОБА_10 тілесних ушкоджень, які у сукупності підтверджують винуватість ОСОБА_8 . 
 
За епізодом крадіжки майна потерпілої ОСОБА_6 суд послався на показання потерпілої щодо обставин виявлення крадіжки та переліку викраденого майна; протокол огляду місця події - домоволодіння потерпілої, під час якого було виявлено та вилучено сліди пальців рук; висновки експерта від 26 серпня 2021 року, згідно якого сліди пальців рук належать ОСОБА_8 ; заяву ОСОБА_15 про добровільну видачу слідчому МР-3 плеєра, який її знайомий ОСОБА_8 викрав поблизу м. Южний та подарував їй; заяву ОСОБА_16 про добровільну видачу слідчому жорсткого диску «Seagate» з USB-кабелем, який його знайомий ОСОБА_8 викрав поблизу м. Южний та подарував йому; протокол пред`явлення речей для впізнання, згідно якого потерпіла ОСОБА_6 упізнала свій плеєр та диск.
 
У касаційній скарзі засуджений стверджує про недопустимість як доказів заяв свідків ОСОБА_15 та ОСОБА_16 про видачу речей, оскільки вказані свідки не допитувалися в судовому засіданні.
 
Аналогічні доводи були предметом перевірки суду апеляційної інстанції та визнані безпідставними. Суд звернув увагу на те, що відповідно до ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.
 
Суд у межах своїх повноважень здійснив усі можливі заходи для виклику в судове засідання свідків ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , зокрема, шляхом надання доручення провести слідчі та розшукові дії, спрямовані на встановлення місцезнаходження цих свідків та забезпечення їх допиту в режимі відеоконференції. На виконання даного доручення, надано рапорт співробітників поліції, що ОСОБА_16 проходить службу в ЗСУ, а під час телефонної розмови з ОСОБА_15 було з`ясовано, що вона боїться з`являтися до суду через погрози з боку ОСОБА_8 . Враховуючи зазначене, прокурор відмовився від допиту цих свідків.
 
Відповідно до ч. 2 ст. 84 КПК України процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів. З тексту вироку вбачається, що суд першої інстанції оцінив та поклав в основу вироку лише письмові заяви вказаних свідків про добровільну видачу ними речей, що є письмовими доказами, які суд оцінив у сукупності з іншими доказами.
 
Оцінивши усі докази відповідно до ст. 94 КПК України, суд дійшов переконливого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_8 «поза розумним сумнівом» та правильно кваліфікував його дії.
 
Доводи засудженого про суворість призначеного йому покарання теж є необґрунтованими.  
 
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених. 
 
Статтею 65 цього Кодексу визначено, що суд призначає покарання враховуючи, зокрема, ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
 
При призначенні ОСОБА_8 покарання суд урахував ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, які є тяжкими та особливо тяжким, конкретні обставини скоєного, дані про особу винного. Зокрема, що він раніше неодноразово судимий, схильний до вчинення корисливих злочинів, за що раніше відбував покарання в місцях позбавлення волі, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває. Обставин, які пом`якшують покарання, судом не встановлено. Обставинами, які обтяжують покарання, суд визнав вчинення кримінальних правопорушень щодо осіб похилого віку та рецидив злочину.
 
З огляду на наведене, суд дійшов переконливого висновку про призначення ОСОБА_8 покарання у межах санкцій статей, за яких його засуджено, проте не в максимальному розмірі, як помилково вважає засуджений.
 
Колегія суддів вважає таке покарання справедливим, необхідним та достатнім для виправлення винного й попередження вчинення нових злочинів, адже воно відповідає меті покарання, є співмірним характеру вчинених діянь та їх наслідкам. Підстав вважати покарання явно несправедливим через суворість Суд не убачає.
 
Так само безпідставним є і твердження про невмотивованість ухвали апеляційного суду.
 
Згідно зі ст. 419 КПК України в мотивувальній частині ухвали суду апеляційної інстанції мають зазначатися узагальнені доводи осіб, котрі подали апеляційні скарги, мотиви, з яких цей суд виходив при постановленні ухвали, та положення закону якими він керувався. При залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі вищевказаного суду має бути зазначено підстави, на яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.
 
Залишивши без задоволення апеляційні скарги обвинуваченого та його захисника, в яких було наведено доводи щодо недопустимості доказів, апеляційний суд навів в ухвалі докладні мотиви прийнятого рішення і не встановив істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили суду першої інстанції повно і всебічно розглянути справу та дати правильну юридичну оцінку вчиненому. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України, є законною та обґрунтованою. 
 
Матеріали провадження не містять даних про порушення вимог кримінального процесуального чи неправильне застосування кримінального законів, які були б безумовними підставами для зміни чи скасування судових рішень, а тому підстав для задоволення касаційної скарги засудженого немає.
 
Урахувавши наведене, Суд дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню. У зв`язку із цим та керуючись статтями 434, 436 КПК України, колегія суддів вважає за необхідне залишити судові рішення без зміни.
 
З цих підстав суд ухвалив:
 
Вирок Комінтернівського районного суду Одеської області від 25 листопада 2022 року та ухвалу Одеського апеляційного суду від 22 червня 2023 року щодо ОСОБА_8 залишити без зміни, а касаційну скаргу засудженого - без задоволення.
 
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1                                                      ОСОБА_2                                            ОСОБА_3