ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
14 травня 2024 року 
м. Київ 
 
справа № 756/3852/22  
провадження № 61-3152св24 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Литвиненко І. В., 
 
учасники справи: 
позивач -  ОСОБА_1 , 
відповідач - ОСОБА_2 , 
третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Оболонської районної у місті Києві державної адміністрації, 
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 , подану представником ОСОБА_3 , на постанову Київського апеляційного суду від 23 лютого          2024 року у складі колегії суддів: Слюсар Т. А., Голуб С. А., Таргоній Д. О., у справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Оболонської районної у місті Києві державної адміністрації, про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та її вихованні, визначення способу участі у вихованні та спілкуванні з дитиною, 
 
ВСТАНОВИВ: 
 
Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог 
 
У червні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , третя  особа - Служба у справах дітей та сім`ї Оболонської районної у місті Києві державної адміністрації, про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та її вихованні, визначення способу участі у вихованні та спілкуванні з дитиною. 
 
Свої вимоги ОСОБА_1 мотивував тим, що з 05 квітня 2013 рокувін перебував з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Подільського районного суду міста Києва від 30 червня 2021 року. Під час шлюбу в них ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася дочка ОСОБА_4 . 
 
У жовтні 2020 року ОСОБА_2 разом із дочкою залишили місце постійного проживання та переїхали проживати за іншою адресою у місті Києві. Саме з цього моменту відповідач стала перешкоджати йому брати участь у вихованні дитини, відвідувати її та спілкуватися з нею. 
 
У жовтні 2021 року Служба у справах дітей та сім`ї Оболонської районної у місті Києві державної адміністрації визначила графік побачення батька з дитиною, який не виконувався відповідачем. У листопаді 2021 року розпорядженням третьої особи вирішено питання щодо участі батька у вихованні дитини, однак і таке процесуальне рішення  ОСОБА_2 не вважала за доцільне виконувати. 
 
Зазначає, що дочка з жовтня 2020 року не бачить батька, адже матір перешкоджає цьому. Будь-які переговори щодо вказаного питання ігноруються зі сторони відповідача. 
 
Враховуючи викладене,  ОСОБА_1 просив суд: 
 
- зобов`язати  ОСОБА_2 не чинити йому перешкод у вихованні та спілкуванні                     з дочкою ОСОБА_4 ,  ІНФОРМАЦІЯ_2 ; 
 
- визначити (встановити) такі способи його участі у вихованні та спілкуванні                        з дитиною: 
1)     побачення першого та третього тижня кожного місяця, у вівторок та четвер             з 17:00 години до 20:00 години; 
2)     побачення другого та четвертого тижня кожного місяця, у понеділок та середу    з 17:00 години до 20:00 години; 
3)     кожні перші та треті вихідні кожного місяця з ночівлею з 19:00 години суботи до 12:00 години неділі; 
4)     у святкові дні (день народження дитини, Новий рік, Різдво (25 грудня, 7 січня), Великдень, день святого Миколая, 8 березня, травневі свята, День Конституції, День Незалежності) з 12:00 години до 20:00 години у день свята або в наступний день після свята; 
5)     спільний відпочинок: 14 днів у липні та 7 днів підряд у січні дитина проводить       з батьком без супроводу матері; 
6)     ІНФОРМАЦІЯ_3 кожного року (день народження батька дитини) з 11:00 години до 19:00 години; 
 
- після досягнення дитиною 6-річного віку (з ІНФОРМАЦІЯ_4 року) і до досягнення нею 14-річного віку (до ІНФОРМАЦІЯ_5 року): кожного понеділка, вівторка, середи та четверга тижня після закінчення уроків дитини і відповідно до шкільного графіку дитини до 20:00 години; кожної п`ятниці тижня з 18:00 години до неділі 18:00 години з ночівлею дитини за місцем проживання батька; щорічно 3 дні поспіль, у період весняних та осінніх канікул, відповідно до канікулярного графіку дитини; щорічно 9 днів поспіль, у період зимових канікул, відповідно до канікулярного графіку дитини; щорічно 30 днів поспіль, у період літніх канікул, відповідно до канікулярного графіку дитини; у святкові дні (день народження дитини, Новий рік, Різдво (25 грудня, 7 січня), Великдень, день святого Миколая, 8 березня, травневі свята, День Конституції, День Незалежності) з 12:00 години до 20:00 години у день свята або в наступний день після свята; ІНФОРМАЦІЯ_3 кожного року (день народження батька дитини) з 11:00 години до 19:00 години. У разі, якщо святкові дні припадають на день побачення з дочкою або цей день передує дню побачення, або є наступним після нього, то такі дні дитина проводить із позивачем. 
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій 
 
Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 13 вересня 2023 року у складі судді Якимець О. І. позов задоволено частково. 
 
Зобов`язано ОСОБА_2 не чинити ОСОБА_1 перешкоди у вихованні та спілкуванні з дочкою ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
 
Визначено спосіб участі ОСОБА_1 у спілкуванні та вихованні дочки ОСОБА_4 ,          ІНФОРМАЦІЯ_2 , а саме: 
 
- з метою налагодження емоційного зв`язку між батьком ОСОБА_1 та дитиною ОСОБА_4 провести перші шість зустрічей, а саме у дні: понеділок з 15:00 години до 17:00 години, середа з 15:00 години до 17:00 години, п`ятниця з 15:00 години до          17:00 години, у присутності психолога Оболонського районного в місті Києві центру соціальних служб та матері дитини ОСОБА_2 , в приміщенні Оболонського районного у місті Києві центру соціальних служб; 
 
- надано можливість ОСОБА_1 зустрічатися та спілкуватися з дочкою ОСОБА_4 кожного тижня місяця у дні: понеділок з 17:00 години до 19:00 години, середа                                 з 17:00 години до 19:00 години, п`ятниця з 17:00 години до 19:00 години; 
 
- надано можливість ОСОБА_1 зустрічатися та спілкуватися з дочкою ОСОБА_4 один день третіх вихідних кожного місяця, у суботу з 16:00 години до 18:00 години; 
 
- надано можливість ОСОБА_1 щорічно зустрічатися та спілкуватися з дочкою ОСОБА_4 не менше трьох годин протягом дня у день народження дитини ОСОБА_4 , а саме 30 вересня кожного року. 
 
У решті частини позовної вимоги щодо визначення способу участі у спілкуванні та вихованні дитини відмовлено. 
 
Вирішено питання про розподіл судових витрат. 
 
Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дітей, у зв`язку з чим позивач має право на спілкування із дочкою та на участь у її вихованні. 
 
Між сторонами постійно виникають непорозуміння та конфліктні ситуації у зв`язку з неможливістю домовитися з приводу конкретного часу та тривалості спілкування та спільного проведення часу батька з малолітньою дитиною. 
 
Відповідач, хоча й належним чином займається вихованням та утриманням дитини, однак, перешкоджаючи позивачу у спілкуванні із дочкою, позбавляє дитину як належної опіки і виховання з боку батька, так і порушує їх право на прямі контакти, що суперечить найкращим інтересам дитини. 
 
Суд не встановив обставин, які б свідчили про те, що спілкування батька з дитиною буде перешкоджати її нормальному розвитку, оскільки дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. 
 
Визначаючи порядок спілкування позивача із дочкою, суд першої інстанції вказав, що з урахуванням віку дитини, її прив`язаності до матері, особистих стосунків, які склалися між сторонами, проживання дочки фактично з двох років за відсутності батька, перші зустрічі повинні відбуватися за участі психолога та відповідача, а після налагодження емоційного зв`язку батька з дитиною - без присутності матері. 
 
Суд не взяв до уваги доводи ОСОБА_2 щодо вчинення позивачем домашнього насильства, вказавши, що надані стороною відповідача докази (звернення до правоохоронних органів) не підтверджують факт вчинення ОСОБА_1 кримінального чи адміністративного правопорушень, адже особа вважається невинуватою у вчиненні злочину чи адміністративного правопорушення і не може бути піддана покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено судовим рішенням, що набрало законної сили. 
 
Крім того, у разі посилання учасників сімейного спору на факти вчинення одним з учасників домашнього насильства слід перевіряти чи відбувалося домашнє насильство щодо дитини або за її присутності. Проте відповідач не надала допустимих та достатніх доказів на підтвердження фактів домашнього насильство щодо дитини або за її присутності. 
 
Постановою Київського апеляційного суду від 23 лютого 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану представником ОСОБА_3 , залишено без задоволення, а рішення Подільського районного суду міста Києва від 13 вересня 2023 року - без змін. 
 
Постанову апеляційного суду мотивовано тим, що висновки суду першої інстанції по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права. 
 
На переконання колегії суддів, постійне проживання дитини разом із матір`ю та обмеження можливості у контакті з батьком призводить до тісного психоемоційного зв`язку малолітньої ОСОБА_4 саме із матір`ю, а тому вирішення питання щодо побачень батька із дочкою, яке базуватиметься виключно на небажанні матері стосовно таких побачень, призведе до унеможливлення реалізації батьком своїх прав на участь у вихованні та побаченні із дитиною. 
 
Водночас наявність конфлікту та неприязних відносин між батьками дитини зумовлює необхідність проведення побачень батька із дочкою без присутності матері, що забезпечить позивачу можливість вільно і без створення стресової та напруженої ситуації для дитини спілкуватися з нею. 
 
Колегія суддів не взяла до уваги доводи сторони відповідача щодо наявності кримінального провадження, внесеного 13 березня 2021 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 120211000500000620, за фактом вчинення ОСОБА_1 протягом 2019-2020 років домашнього насильства стосовно дружини ОСОБА_2 , вказавши, що у заяві про злочин йде мова про події, що мали місце у період спільного проживання сторін (до жовтня 2020 року), і наразі тільки проводиться досудове розслідування, що, в свою чергу, виключає підстави для позбавлення батька можливості спілкуватися з дитиною. 
 
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги 
 
У березні 2024 року     ОСОБА_2 , через представника ОСОБА_3., подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Київського апеляційного суду від 23 лютого 2024 року, а справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 
 
На обґрунтування підстав касаційного оскарження судового рішення, передбачених пунктами 1, 4 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України      (далі - ЦПК України), заявник зазначила, що суд апеляційної інстанції не врахував правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 29 липня 2021 року у справі № 758/5545/18, від 13 жовтня 2021 року у справі № 522/2593/19 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України). Крім того, апеляційний суд належним чином не дослідив зібрані у справі докази, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи (пункт 4 частини другої статті 389, пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України). 
 
Касаційну скаргу    ОСОБА_2  мотивовано тим, що положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини. 
 
Суд апеляційної інстанціїзалишив поза увагою те, що під час спільного проживання сторін з боку позивача мало місце домашнє насильство щодо неї, а відтак такі дії можуть бути вчинені стосовно дитини, що, в свою чергу, перешкоджає особистому спілкуванню  ОСОБА_1 із дочкою та не відповідає інтересам дитини. 
 
Вона не може допустити, щоб батько наближався до дочки, оскільки через безпричинні спалахи гніву поведінка позивача є непередбачуваною та неконтрольованою, що може зашкодити дитині. 
 
Апеляційний суд не дав належної оцінки доказам, на які вона посилалася як на підставу своїх заперечень, зокрема, безпідставно не врахував висновок психолога       від 21 листопада 2023 року № 1213. 
 
У провадженні Оболонського районного суду міста Києва перебуває цивільна справа № 756/10113/22 за її позовом до Оболонської районної у місті Києві державної адміністрації, третя особа - ОСОБА_1 , про визнання незаконним розпорядження названої адміністрації від 29 листопада 2021 року № 667 «Про вирішення питання щодо участі батька у вихованні дитини». Остаточне рішення у вказаній справі ще не ухвалено, тоді як оскаржуване розпорядження є однією з підстав позову. 
 
Вважає, що суд першої інстанції безпідставно послався у своєму рішенні на вказане розпорядження, яке є предметом оскарження у іншій справі, що, в свою чергу, є підставою для відмови у задоволенні позову. 
 
Аргументи інших учасників справи 
 
У квітні 2024 року  ОСОБА_1 , через представника ОСОБА_6 , подав відзив на касаційну скаргу, в якому просив залишити цю скаргу без задоволення, посилаючись на те, що оскаржуване рішення апеляційного суду є законним та обґрунтованим, ухваленим відповідно до вимог чинного законодавства України, з урахуванням всіх фактичних обставин справи. Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження й оцінки судом апеляційної інстанції, який перевірив їх та спростував відповідними висновками. 
 
Вказав, що постановою старшого слідчого СВ Оболонського управління поліції Головного управління Національної поліції у місті Києві від 09 лютого 2024 року кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 120211000500000620, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого статтею 126-1 Кримінального кодексу України, закрито у зв`язку з відсутністю в діянні складу злочину. 
 
Рух справи в суді касаційної інстанції 
 
Ухвалою Верховного Суду від 13 березня 2024 рокувідкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із Подільського районного суду міста Києва. 
 
29 березня 2024 року справа № 756/3852/22 надійшла до Верховного Суду. 
 
Фактичні обставини, з`ясовані судами 
 
З`ясовано, що з 05 квітня 2013 року  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Подільського районного суду міста Києва від 30 червня 2021 року. Під час шлюбу в них ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася дочка ОСОБА_4 (том 1 а. с. 7, 10-13). 
 
Сторонами не заперечується, що дитина проживає разом із матір`ю. 
 
15 липня 2021 року  ОСОБА_1 звернувся до Служби у справах дітей та сім`ї Оболонської районної у місті Києві державної адміністрації із заявою, в якій просив встановити графік побачень із дитиною ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (том 1 а. с. 18-19). 
 
За результатами розгляду вказаної заяви позивача 07 жовтня 2021 року Служба у справах дітей та сім`ї Оболонської районної у місті Києві державної адміністрації на засіданні комісії вирішила, що з метою налагодження спілкування батька з дочкою, а також зниження занепокоєння матері щодо зустрічей батька з дитиною, провести шість зустрічей щосереди в присутності психолога Оболонського районного у місті Києві центру соціальних служб у приміщенні центру (том 1 а. с. 22-23). 
 
Згідно з протоколами Оболонського районного у місті Києві центру соціальних служб від 13 жовтня, 20 жовтня та 27 жовтня 2021 року зустрічі батька ОСОБА_1 із дочкою ОСОБА_4 не відбулися у зв`язку із тим, що мати не привела дитину на такі зустрічі через зайнятість на роботі (13 жовтня 2021 року) та без поважних причин (20 жовтня та 27 жовтня 2021 року) (том 1 а. с. 24-26). 
 
Розпорядженням Оболонської районної у місті Києві державної адміністрації                   від 29 листопада 2021 року № 667 «Про вирішення питання щодо участі батька у вихованні дитини» встановлено способи участі батька у вихованні малолітньої дочки ОСОБА_4 шляхом спілкування з нею у визначеному порядку (том 1 а. с. 43-44). 
 
Згідно з відповіддю Оболонського управління поліції Головного управління Національної поліції у місті Києві від 22 червня 2021 року № 4563/125/51/01-2021, наданою на запит адвоката ОСОБА_3., 08 жовтня 2020 року о 07 годині        30 хвилин, о 09 годині 06 хвилин та о 10 годині 06 хвилин до названого управління поліції надійшли заяви від громадянина ОСОБА_7 щодо виклику працівників поліції за адресою: місто Київ, вулиця Тимошенка, з приводу можливих неправомірних дій ОСОБА_1 стосовно дружини ОСОБА_2 . На виклик виїжджали працівники поліції. Копії довідок про результати перевірки від 08 жовтня 2020 року № 60036, № 60076, № 60092 направлено запитувачу інформації (том 1 а. с. 162). 
 
Висновком Служби у справах дітей та сім`ї Оболонської районної у місті Києві державної адміністрації визначено способи участі  ОСОБА_1 у спілкуванні та вихованні малолітньої дочки ОСОБА_4 у такому порядку: 1) з метою налагодження емоційного зв`язку між батьком та дитиною провести шість зустрічей, щосереди                з 15:00 години до 17:00 години в присутності психолога Оболонського районного в місті Києві центру соціальних служб у приміщенні центру; 2) побачення першого та третього тижня кожного місяця, у вівторок та четвер з 17:00 години до 20:00 години;                            3) побачення другого та четвертого тижня кожного місяця, у понеділок та середу               з 17:00 години до 20:00 години; кожні перші та треті вихідні місця з 19:00 години п`ятниці до 19:00 години неділі; державні святкові дні дитина проводить почергово з обома батьками; наступний вихідний день після дня народження дитини з 09:00 години до 20:00 години; з 25 до 31 грудня включно у парні роки та з 01 до 08 січня включно у непарні роки; перші три дні весняних та осінніх канікул; щорічний літній відпочинок протягом 15 днів (том 1 а. с. 186-191). 
 
Згідно з висновком Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру від 15 листопада 2021 року № СЕ-19/111-21/51883-ПС, який надано у межах цивільних справ № 756/3257/21, № 756/872/21, у індивідуально-психологічних проявах ОСОБА_1 діагностовано показник агресивності в межах норми. Поведінка не є агресивно спрямованою, більше буде проявлятися в образах, звинуваченнях. Агресивність може існувати лише потенційно - у формах страху. Виявлено помірний рівень імпульсивності, середній рівень збудливості, високий показник вольової саморегуляції, що свідчить про здатність адекватно контролювати власні сильні бажання. Жорстокості не виявлено. Провідними мотиваційними чинниками у ОСОБА_1 є задоволення потреб у створенні та розвитку сім`ї, безпеці та стабільності (том 1 а. с. 214-221). 
 
Суди також з`ясували, що 13 березня 2021 року ОСОБА_2 зверталася до правоохоронних органів із заявою про вчинення кримінального правопорушення, в якій вказала, що протягом 2019-2020 років стосовно неї здійснювалося домашнє насильство з боку чоловіка ОСОБА_1 . Відповідні відомості 13 березня 2021 року внесені Оболонським управлінням поліції Головного управління Національної поліції у місті Києві до Єдиного реєстру досудових розслідувань та відкрито кримінальне провадження № 120211000500000620 (том 1 а. с. 161). 
 
Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду 
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
 
За змістом пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті. 
 
Відповідно до пункту 1 абзацу 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку. 
 
Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу. 
 
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України). 
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги у межах, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав. 
 
Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. 
 
У справі, яка переглядається, предметом спору є усунення перешкод у вихованні та вільному спілкуванні батька з дитиною, а тому Верховний Суд керується положеннями Конвенції про права дитини, Сімейного кодексу України (далі - СК України), Законом України «Про охорону дитинства», а також іншими правовими актами. 
 
Статтею 18 Конвенції про права дитини визначено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, а також встановлено, що найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. 
 
Відповідно до частини першої статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. 
 
Згідно зі статтею 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. 
 
У статті 7 Конвенції про права дитини передбачено, що кожна дитина має право знати своїх батьків і право на їх піклування. 
 
Відповідно до статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. 
 
Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. 
 
Відповідно до статті 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. 
 
Згідно зі статтею 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. 
 
Відповідно до статті 159 СК України, якщо той з батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та її вихованні, зокрема він ухиляється від виконання рішення органу опіки і піклування, другий з батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування з урахуванням віку, стану здоров`я дитини, поведінки батьків, а також інших обставин, що мають істотне значення. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. 
 
Тлумачення статті 159 СК України свідчить, що позов про усунення перешкод у вихованні дитини і спілкуванні з нею - є позовом про заборону поведінки особи, яка чинить перешкоди іншій особі у здійсненні нею свого права. 
 
Системний аналіз наведених норм матеріального права дає підстави вважати, що батько, який проживає окремо від дитини, також має право на особисте спілкування з нею, а мати не має права перешкоджати батьку спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини. І таке спілкування відбувається саме в інтересах дитини. 
 
Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. 
 
Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі, стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами. 
 
Батько, який проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має беззаперечне право на особисте спілкування з дитиною, враховуючи його ставлення до виконання своїх батьківських обов`язків, прихильність дитини до батька, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. 
 
Мати, яка проживає разом з дитиною, не має права перешкоджати батьку спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини. 
 
Визначальним принципом регулювання сімейних відносин за участю дитини є максимально можливе урахування інтересів дитини (частина восьма статті 7 СК України, стаття 11 Закону України «Про охорону дитинства»). 
 
Відповідно до частини другої статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. 
 
Крім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов`язки щодо батьків (стаття 142 СК України), у тому числі, й на рівне виховання батьками. 
 
Згідно з частинами четвертою, п`ятою статті 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. 
 
Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (частина шоста статті 19 СК України). 
 
У рішенні від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). 
 
У параграфі 54 рішення ЄСПЛ «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. 
 
Отже, визначаючи спосіб участі батька у вихованні дитини, спілкуванні з нею, суди мають враховувати принцип рівності прав батьків у вихованні дитини та принцип забезпечення найважливіших інтересів дитини. 
 
Суд при встановленні способу спілкування має дотримуватися розумного балансу на участь обох батьків у вихованні дитини. 
 
У справах зі спорів щодо участі батьків у вихованні та спілкуванні з дитиною узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність спору з цього приводу є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім (фактичним) подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди. 
 
Зазначений висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено у постановах Верховного Суду від 05 жовтня 2022 року у справі № 196/1202/19 (провадження № 61-5501св22), від 26 червня 2023 року у справі № 753/5374/22 (провадження № 61-2097св23), від 27 лютого 2024 року у справі № 295/12894/20 (провадження № 61-1143св24). 
 
За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. 
 
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). 
 
У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. 
 
Відповідно до частини першої статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. 
 
Згідно з частинами першою, другою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. 
 
Встановлюючи порядок побачень батька із дочкою, врахувавши інтереси дитини, її вік, режим відпочинку, а також закріплений у положеннях чинного законодавства України принцип рівності батьків у реалізації права на вільне спілкування з дитиною та участі у її вихованні, взявши до уваги бажання батька на участь у вихованні та спілкуванні зі своєю дочкою, встановивши відсутність обставин, які б унеможливлювали реалізацію права батька на таке спілкування, необхідність спілкування дитини як з батьком, так і з матір`ю, які не змогли самостійно визначити порядок участі у вихованні дитини, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про можливість визначення порядку перших зустрічей батька із дочкою за участі психолога та відповідача, а у подальшому (після налагодження емоційного зв`язку батька з дитиною) - без присутності матері. 
 
Колегія суддів Верховного Суду погоджується з наведеними висновками судів попередніх інстанцій, адже такий спосіб участі батька у вихованні дочки та спілкуванні з нею повною мірою відповідатиме інтересам як дитини, так і батьків, забезпечує участь батька у процесі виховання дочки. 
 
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди першої та апеляційної інстанцій правильно визначили характер спірних правовідносин і норми матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку згідно зі статтями 76-78, 81, 89, 367, 368 ЦПК України, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права. 
 
Аргументи ОСОБА_2 про те, щопід час спільного проживання сторін з боку позивача мало місце домашнє насильство щодо неї, а відтак такі дії можуть бути вчинені стосовно дитини, що, в свою чергу, перешкоджає особистому спілкуванню ОСОБА_1 із дочкою та не відповідає інтересам дитини, не заслуговують на увагу, оскільки сам факт звернення заявника до органів поліції не підтверджує вчинення позивачем насильства, не є доказом вини у вчиненні кримінального та/або адміністративного правопорушення, враховуючи, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину чи адміністративного правопорушення і не може бути піддана покаранню, доки її вину не буде доведено у законному порядку і встановлено судовим рішенням, що набрало законної сили. 
 
У постанові Верховного Суду від 14 березня 2023 року у справі № 596/302/21 (провадження № 61-12438св22) зазначено, що «тлумачення частини четвертою статті 22 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» свідчить, що законодавець поклав на суд обов`язок при вирішенні спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, відібрання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька дитини, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на законних підставах або не на основі рішення суду враховувати як факти вчинення домашнього насильства стосовно дитини, так і за присутності дитини. Тобто в разі посилання учасників сімейного спору на факти вчинення одним з учасників домашнього насильства слід перевіряти чи відбувалося домашнє насильство щодо дитини або за її присутності. Подібні за змістом висновки викладені у постановах Верховного Суду від 08 червня 2022 року у справі № 753/23626/17 (провадження       № 61-15474св21) та від 05 жовтня 2022 року у справі № 501/800/19 (провадження   № 61-6503св21)». 
 
Проте матеріали цієї справи не містять і сторона відповідача не надала належних та допустимих доказів на підтвердження фактів вчинення батьком домашнього насильство щодо дитини або за її присутності. 
 
Доводи касаційної скарги про те, що суд першої інстанції безпідставно послався у своєму рішенні на розпорядженняОболонської районної у місті Києві державної адміністрації від 29 листопада 2021 року № 667 «Про вирішення питання щодо участі батька у вихованні дитини», яке є предметом оскарження у іншій справі, що, в свою чергу, слугує підставою для відмови у задоволенні позову, не заслуговують на увагу, оскільки у справі, яка переглядається, вказане розпорядження не було покладено судами в основу їх рішень. З урахуванням встановлених обставин суди правильно вважали, що наявні у матеріалах справи докази у своїй сукупності та взаємозв`язку підтверджують те, що відповідач дійсно чинить позивачу перешкоди у вихованні дитини та спілкуванні з нею. Тому суди зробили обґрунтований висновок про задоволення цієї позовної вимоги. 
 
Посилання заявника на те, що апеляційний суд безпідставно не врахував висновок психолога від 21 листопада 2023 року № 1213, є неспроможними, оскільки такий доказ не існував на час розгляду справи судом першої інстанції та ухвалення ним рішення по суті спору. 
 
Доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції безпідставно не врахував правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 29 липня 2021 року у справі № 758/5545/18, від 13 жовтня 2021 року у справі № 522/2593/19, не заслуговують на увагу з огляду на таке. 
 
У постановах Верховного Суду від 29 липня 2021 року у справі № 758/5545/18 (провадження № 61-466св20) та від 13 жовтня 2021 року у справі № 522/2593/19 (провадження № 61-5380св21) вказано, що той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. […] Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення ЄСПЛ у справі «Johansen v. Norway» від 07 серпня 1996 року). Отже, положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачиться на шкоду інтересам дитини. 
 
Однак усправі, яка переглядається, суди попередніх інстанцій врахували інтереси дитини, які переважають над інтересами батьків, при визначенні способів участі батька у її вихованні, ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, прихильність дитини до матері. При цьому, суди взяли до уваги, що відповідач не надала та матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що спілкування батька з дочкою, що є предметом спору у цій справі, порушує інтереси дитини, та такі дії позивача негативно впливають на психологічне та фізичне здоров`я дочки. 
 
Таким чином, визначаючи у цій справі способи участі батька у спілкуванні та вихованні дочки, суди надали системну оцінку фактам та обставинам, які впливають на ухвалення певного рішення, зокрема, суди врахували, у першу чергу, інтереси дитини, які не завжди можуть відповідати бажанням батьків, з урахуванням віку, стану здоров`я, психоемоційного стану дитини. 
 
Подібність правовідносин означає, зокрема тотожність об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм. Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи. 
 
Під судовими рішеннями у справах зі спорів, що виникли з подібних правовідносин, необхідно розуміти, зокрема такі, в яких аналогічними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин. 
 
Таким чином, проаналізувавши зміст оскаржуваної постанови з точки зору застосування норм права, які стали підставою для вирішення справи по суті, колегія суддів дійшла висновку, що судом апеляційної інстанції було ухвалене судове рішення відповідно до встановлених ним обставин на підставі поданих сторонами доказів, які мають індивідуальний характер. Висновки апеляційного суду у цій справі не суперечать правовим висновкам, викладеним у наведених постановах суду касаційної інстанції, на які послалася заявник у касаційній скарзі. 
 
З огляду на викладене, Верховний Суд у цій справі дійшов висновку про необґрунтованість наведеної в касаційній скарзі підстави касаційного оскарження судового рішення, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України. 
 
З урахуванням того, що Верховний Суд встановив необґрунтованість заявленої в касаційній скарзі підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, доводи касаційної скарги про не дослідження судом апеляційної інстанції наявних у матеріалах справи доказів (пункт 4 частини другої статті 389, пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України), також не заслуговують на увагу та не підлягають перевірці. 
 
Інші наведені у касаційній скарзі доводи аналогічні доводам апеляційної скарги та були предметом дослідження й оцінки судом апеляційної інстанції, який з дотриманням вимог статей 367, 368 ЦПК України перевірив їх та обґрунтовано спростував, а тому Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи представника заявника. При цьому суд враховує, що, як неодноразово вказував ЄСПЛ, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»). 
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77-80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів. 
 
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у оскаржуваній постанові, питання обґрунтованості висновків суду апеляційної інстанції, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в касаційній скарзі, не спростовують висновків апеляційного суду та за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів і встановлення обставин, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції. 
 
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги 
 
Згідно з частиною третьою статті 401 та частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування. 
 
Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувана постанова апеляційного суду - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України. 
 
Щодо судових витрат 
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції. 
 
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, то судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом цієї справи в суді касаційної інстанції, покладаються на заявника. 

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду 
 
ПОСТАНОВИВ: 
 
Касаційну скаргу  ОСОБА_2 , подану представником ОСОБА_3 , залишити без задоволення. 
 
Постанову Київського апеляційного суду від 23 лютого 2024 року залишити без змін. 
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає. 

Судді: | Є. В. Петров
| А. І. Грушицький
| І. В. Литвиненко