ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

9 травня 2024 року                                                            м. Чернівці
справа № 726/1387/22
провадження №22-ц/822/292/24
Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого        Перепелюк І. Б. 
суддів: Височанської Н.К., Литвинюк І.М.
секретар Тодоряк Г.Д.
розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Садгірського районного суду м.Чернівців від 16 січня 2024 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку
встановив:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_4 про визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку.
Позов обґрунтовано наступним. 28 вересня 2002 року між позивачем ОСОБА_2 та відповідачкою ОСОБА_1 був зареєстрований шлюб.
16 квітня 2003 року відповідачка, перебуваючи у шлюбі, уклала договір купівлі – продажу незавершеного будівництва житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 , відсоток готовності якого складав 56 %. Згідно із умовами договору, право власності на відчужуваний будинок переходило до ОСОБА_1 із покладенням на неї обов`язку в тримісячний термін виготовити документи на право користування земельною ділянкою та переоформити дозвіл на проведення будівельно – монтажних робіт в міській інспекції державного архітектурно – будівельного контролю та зареєструвати цей договір після здачі в експлуатацію будинку в Чернівецькому комунальному БТІ. Вказане положення було включено в Договір, згідно з рішенням виконкому Чернівецької міської ради №260/8 від 08.04.2003 року.
Кошти на придбання вказаного незавершеного будівництва житлового будинку в сумі 35 517 гривень, були в розпоряджені подружжя, в зв`язку із продажем ОСОБА_3 13.02.2003 року, 1/3 частини належної йому квартири, яка перейшла йому у спадок 13.08.2002 року.
Земельна ділянка, яка була складовою частиною договору купівлі – продажу незавершеного будівництва житлового будинку, була належним чином оформлена 24.02.2009 року, та присвоєно кадастровий номер 7310136900:68:002:0245, із цільовим призначенням для індивідуального житлового, гаражного і дачного будівництва.
В подальшому, протягом квітня 2004 року по жовтень 2010 року, фінансувалось подальше завершення будівництва будинку та створення нових об`єктів незавершеного будівництва ( гараж, вигрібна яма, огорожа) за адресою АДРЕСА_1 .
Рішенням Садгірського районного суду від 06 березня 2012 року по справі №2-154/2012, шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано.
Житловий будинок незавершеного будівництва, який розташований за адресою АДРЕСА_1 , був куплений сторонами під час перебування у зареєстрованому шлюбу та за рахунок їхніх спільних коштів. 
Під час спільного проживання подружжя було завершено будівництво будинку за адресою АДРЕСА_1 та зроблені ремонтні роботи на загальну суму 48 948,41 гривень, що підтверджується відповідними чеками та накладними.
Окрім вищевказаних будівельних матеріалів, інструментів та обладнання позивачем було придбано за власні грошові кошти в салоні керамічної плитки «PARADISO» керамічну плитку, замазку для швів, куток та інше згідно товарних накладних на загальну суму 26 132,00 гривень.
В гіпермаркеті «Епіцентр К» позивачем придбано будівельні матеріали, вироби, інструменти та обладнання на загальну суму 21 375,02 гривень, в ТОВ «Родничок» товарів на суму 9542,50 гривень, у приватного підприємства ОСОБА_5 на загальну суму 5217,50 гривень. Також позивачем було замовлено виготовлення та встановлення кухонних меблів на загальну суму 240 500 гривень.
Таким чином, загальна вартість витрат понесених на придбання товарів та матеріалів для проведення ремонту та будівництва спірного майна становить 416 950,40 гривень.
На даний час спірний будинок повністю добудований, що підтверджується звітом про незалежну оцінку майна від 05.09.2016 року, в якому зазначено, що ступінь готовності житлового будинку становить 93 %.
Проте відповідачка відмовляється оформляти прийняття цього будинку до експлуатації та реєструвати право власності на спірний будинок за адресою АДРЕСА_1 . Таким чином, іншого способу захисту своїх прав та законних інтересів аніж звернення до суду із позовом немає.
Позивач просив визнати житловий будинок, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 загальною площею 132,8 кв.м., житловою площею 67,1 кв.м., спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .
Припинити право спільної сумісної власності на житловий будинок. 
Визнати за позивачем ОСОБА_2 право особистої приватної власності на 1/2 ідеальних частин житлового будинку, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 загальною площею 132,8 кв.м., житловою площею 67,1 кв.м.
Визнати земельну ділянку загальною площею 0,1 га., з кадастровим номером 7310136900:68:002:0245, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . 
Припинити право спільної сумісної власності на земельну ділянку загальною площею 0,1 га., з кадастровим номером 7310136900:68:002:0245. 
Визнати за позивачем ОСОБА_2 право особистої приватної власності на 1/2 ідеальних частини земельної ділянки загальною площею 0,1 га., з кадастровим номером 7310136900:68:002:0245, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Садгірського районного суду м.Чернівців від 16 січня 2024 року позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку - задоволено.
Визнано житловий будинок, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 загальною площею 132,8 кв.м., житловою площею 67,1 кв.м., спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .
Припинено право спільної сумісної власності на житловий будинок. 
Визнано за позивачем ОСОБА_2 право особистої приватної власності на 1/2 ідеальних частин житлового будинку, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 загальною площею 132,8 кв.м., житловою площею 67,1 кв.м.
Визнано земельну ділянку загальною площею 0,1 га., з кадастровим номером 7310136900:68:002:0245, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .
Припинено право спільної сумісної власності на земельну ділянку загальною площею 0,1 га., з кадастровим номером 7310136900:68:002:0245.
Визнано за позивачем ОСОБА_2 право особистої приватної власності на 1/2 ідеальних частини земельної ділянки загальною площею 0,1 га., з кадастровим номером 7310136900:68:002:0245, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .

Короткий зміст вимог апеляційної скарги
       В апеляційній скарзі ОСОБА_6  просить скасувати рішення Садгірського районного суду м. Чернівців від 16 січня 2024 року та прийняти нове, яким закрити провадження у справі відповідно до ч. 1 ст. 377 та п.3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
       В апеляційній скарзі ОСОБА_6  зазначає, що суд першої інстанції в грубе порушення норм матеріального та процесуального права, свідомо прийняв таке саме за змістом та з тих самих мотивів рішення, яке вже було скасовано апеляційним судом, тим самим підриваючи авторитет суду як влади та загрожуючи сутності права на справедливий розгляд судом. Судовий захист порушеного права не є ілюзорним, він є конкретним і ефективним стабілізатором суспільних відносин. Не повага до правової позиції суду, яка викладена у рішенні Чернівецького апеляційного суду від 30.11.2022 року № 726/432/20, не сприяє відновленню справедливості та стабільності у правовідносинах.
       Крім того, 24.05.2023 року відповідачем (повторно у справі, що розглядається) через канцелярію суду подано заяву про застосування строків позовної давності, де зокрема, наголошувалось на існування постанови Чернівецького апеляційного суду та встановлених судом обставин у справі, що набрало законної сили. В порушення вищезазначених приписів судом першої інстанції не надано правову оцінку вищезазначеній заяві (інформація про вищезазначену заяву та її правова оцінка в оскаржуваному рішенні суду відсутня взагалі), що є грубим порушенням норм матеріального та процесуального права. 

Мотивувальна частина
Обставини справи, встановлені судом
Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1    позивач ОСОБА_2 перебував у шлюбі з відповідачкою ОСОБА_1 з 28 вересня 2002 року.
Перебуваючи у зареєстрованому шлюбі ОСОБА_1 16 квітня 2003 року купила незавершений будівництвом житловий будинок АДРЕСА_2 , що підтверджується договором купівлі – продажу від 16 квітня 2003 року.
06 березня 2012 року рішенням Садгірського районного суду м.Чернівців шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.
Судом встановлено, що згідно технічного паспорту на будинковолодіння по АДРЕСА_1 на земельній ділянці самовільно збудовано: житловий будинок літ. «А», гараж літ. «Б», вигрібну яму №2 та огорожу №3. Державним актом на право власності на земельну ділянку підтверджується, що ОСОБА_1 є власницею земельної ділянки площею 0,1000 га., яка розташована за адресою АДРЕСА_1 .
Ринкова вартість оцінки об`єкту за адресою : АДРЕСА_1 на 05.09.2016 року становить 2 222 354 гривень, що підтверджується звітом про незалежну оцінку майна.
Як вбачається із висновку експерта №256 за результатами проведення судової будівельно – технічної експертизи від 27 листопада 2023 року ступінь готовності двоповерхового житлового будинку з цокольним та підвальним поверхами, що розташований по АДРЕСА_1 становить 93,3%. Двоповерховий житловий будинок літ.А з цокольним і підвальним поверхами, по АДРЕСА_1 відповідає будівельним нормам і правилам, і може використовувати за функціональним призначенням для проживання.

Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови
Заслухавши доповідача, пояснення сторін, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов наступних висновків. 
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і  заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції цим вимогам не відповідає.
Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд виходив з того, що будинковолодіння за адресою АДРЕСА_1 відповідачкою придбано під час перебування у шлюбі за спільні кошти, таке майно є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу шляхом визнання за кожною стороною права власності на частку будинковолодіння та земельної ділянки із припиненням права спільної сумісної власності.
Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції при ухвалені рішення неповно встановлені всі обставини справи, порушені норми матеріального та процесуального права. 
Згідно зі статтю 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України).
Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частини першої статті 16 цього Кодексу кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У частині другій цієї статті визначається перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів, одним з яких, зокрема, є визнання права (пункт 1).
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.
Звертаючись з позовом, позивач просив визнати житловий будинок, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 загальною площею 132,8 кв.м., житловою площею 67,1 кв.м та земельну ділянку загальною площею 0,1 га., з кадастровим номером 7310136900:68:002:0245 спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 Припинити право спільної сумісної власності. Визнати за ним право особистої приватної власності на 1/2 ідеальних частин житлового будинку, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 загальною площею 132,8 кв.м., житловою площею 67,1 кв.м. та земельної ділянки. 
Посилався на те, що 16 квітня 2003 року відповідачка, перебуваючи у шлюбі, уклала договір купівлі – продажу незавершеного будівництва житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 , відсоток готовності якого складав 56 %. Згідно із умовами договору, право власності на відчужуваний будинок переходило до ОСОБА_1 із покладенням на неї обов`язку в тримісячний термін виготовити документи на право користування земельною ділянкою та переоформити дозвіл на проведення будівельно – монтажних робіт в міській інспекції державного архітектурно – будівельного контролю та зареєструвати цей договір після здачі в експлуатацію будинку в Чернівецькому комунальному БТІ. Вказане положення було включено в Договір, згідно з рішенням виконкому Чернівецької міської ради №260/8 від 08.04.2003 року. Кошти на придбання вказаного незавершеного будівництва житлового будинку в сумі 35 517 гривень, були в розпоряджені подружжя. Земельна ділянка, яка була складовою частиною договору купівлі – продажу незавершеного будівництва житлового будинку, була належним чином оформлена 24.02.2009 року, та присвоєно кадастровий номер 7310136900:68:002:0245, із цільовим призначенням для індивідуального житлового, гаражного і дачного будівництва. В подальшому, протягом квітня 2004 року по жовтень 2010 року, фінансувалось подальше завершення будівництва будинку та створення нових об`єктів незавершеного будівництва ( гараж, вигрібна яма, огорожа) за адресою АДРЕСА_1 . Житловий будинок незавершеного будівництва, який розташований за адресою АДРЕСА_1 , був куплений сторонами під час перебування у зареєстрованому шлюбу та за рахунок їхніх спільних коштів. 
Зазначені доводи були підтримані представником позивача і при розгляді апеляційної скарги.
Стаття 41 Конституції України гарантує кожному право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
У статті 321 ЦК України закріплено конституційний принцип непорушності права власності. За частинами першою та другою цієї статті ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
За вимогами частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Зміст права власності полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном (стаття 317 ЦК України).
Майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки (стаття 190 цього Кодексу).
До речей як складової поняття майна, зокрема нерухомих, відповідно до положень статті 181 ЦК України належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.
Права та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації (частина перша статті 182 ЦК України).
Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (аналогічні положення містить і норма частини третьої статті 368 ЦК України).
Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України).
Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.
За частиною першою статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними (частина перша статті 70 СК України).
У частині другій статті 372 ЦК України вказано, що в разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.
Набуття права власності на об`єкти незавершеного будівництва визначено у статті 331 ЦК України. За змістом частини другої цієї статті право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).
В силу приписів ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.
Системне тлумачення категорій «об`єкт нерухомого майна» (частина перша статті 181, пункт 6 частини першої статті 346, статей 350 та 351 ЦК України ) та «об`єкт незавершеного будівництва» (стаття 331 ЦК України) дає підстави для висновку, що об`єкт незавершеного будівництва є нерухомою річчю особливого роду, фізичне створення якої розпочате, але не завершене, що допускає встановлення відносно неї суб`єктивних майнових, а також зобов`язальних прав у випадках та у порядку визначених цивільним законодавством. Такий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 21 липня 2022 року у справі №569/5126/19.
       При розгляді апеляційної скарги встановлено, що  ОСОБА_2 в липні 2016 року звертався в суд з позовом до ОСОБА_1 та просив суд визнати об`єктом спільної часткової власності - незавершений будівництвом житловий будинок, який знаходиться на земельній ділянці по АДРЕСА_1 , із співвідношенням часток власників 84/100 та 16/100. Поділити вказаний об`єкт незавершеного будівництва та припинити право спільної часткової власності на нього. Виділити в натурі в особисту приватну власність ОСОБА_2 , як окремий об`єкт нерухомого майна, 84/100 частки незавершеного будівництвом житлового будинку.
Рішенням Садрірського районного суду м. Чернівців від 22 червня 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права особистої приватної власності на майно відмовлено. 
Постановою апеляційного суду Чернівецької області від 30 жовтня 2018 року зазначене рішення залишено без змін. 
При цьому судом апеляційної інстанції було встановлено наступне. Згідно договору купівлі-продажу від 16 квітня 2003 року ОСОБА_1 , яка є відповідачем по справі, придбала незавершений будівництвом житловий будинок, який знаходиться по АДРЕСА_1 , процент готовності якого складає 56%. Дозвіл на продаж незавершеного будівництвом житлового будинку надано виконавчим комітетом Чернівецької міської ради, що підтверджується витягом з рішення №260/8 від 08 квітня 2003 року. Вказаним рішення внесено зміни в пункт 6.7. рішення виконавчого комітету міської ради від 19 листопада 1991 року №530/31 про відведення земельної ділянки по АДРЕСА_1 під індивідуальне житлове будівництво в частині зміни забудовника з ОСОБА_7 на ОСОБА_1 та зобов`язано останню, після укладення договору купівлі-продажу незавершеного будівництвом житлового будинку, в трьохмісячний строк, переоформити проведення будівельно-монтажних робіт в міській інспекції державного архітектурно-будівельного контролю. Однак, ОСОБА_1 не реалізувала п.1.14.1 вказаного рішення, в частині переоформлення проведення будівельно- монтажних робіт в міській інспекції державного архітектурно-будівельного контролю. Із довідки ЧКОБТІ № 548 від 21 лютого 2011 року вбачається, що житловий будинок, гараж, вигрібна яма та огорожа є самочинним будівництвом. Ухвалою Садгірського районного суду м. Чернівці від 23 листопада 2016 року по вищевказаній справі призначена судова будівельно-технічна експертиза. Із висновку експерта, за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи № 16146 від 04 жовтня 2017 року вбачається, що будівельна готовність незавершеного будівництвом житлового будинку становить 78%, а також побудовано гараж, вигрібну яму та огорожу. 
       В квітні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання майна спільним сумісним майном подружжя та визнання права власності на частину в цьому майні. Просив визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину земельної ділянки та 1/2 частину будівельних матеріалів та приладдя, використаних у створенні об`єктів незавершеного будівництва житлового будинку, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .
Рішенням Садгірського районного суду м.Чернівців від 01 грудня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено. В подальшому, постановою Чернівецького апеляційного суду від 02 березня 2021 року рішення Садгірського районного суду м. Чернівців від 01 грудня 2020 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_2 залишено без задоволення.
Постановою Верховного Суду від 19 жовтня 2022 року касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково, постанову Чернівецького апеляційного суду від 02 березня 2021 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 
Постановою апеляційного суду від 30 листопада 2022 року рішення суду першої інстанції було скасовано, в позові – відмовлено.
В зазначеній постанові, яка є чинною, судом апеляційної інстанції було зазначене наступне. Встановлено, що з первинного об`єкта незавершеного будівництвом житлового будинку, придбаного подружжям 16 квітня 2003 року, процент готовності якого складав 56%, об`єкт незавершеного будівництва доведений до стану будівельної готовності 93%, і на день подання позову складається з: цокольного поверху загальною площею 124,8 кв. м; першого поверху загальною площею 125,4 кв. м (з них 60,8 кв. м – житлова); другого поверху загальною площею 132,8 кв. м (з них 67,1 кв. м – житлова); усього у будинку: загальна площа 383 кв. м (з них 127,9 кв. м – житлова). Згідно із технічним паспортом на домоволодіння на АДРЕСА_1 на земельній ділянці самовільно збудовано: гараж літера «Б», вигрібну яму та огорожу. За висновком експерта від 05 вересня 2016 року сукупна вартість майна колишнього подружжя, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , що складається з незавершеного будівництвом двоповерхового з цокольним поверхом цегляного житлового будинку літ А, загальною площею 383 кв.м зі ступенем будівельної готовності 93%, цегляного гаража літ. Б, вигрібної ями № 2, огорожі № 3, за ринковою вартістю об`єкта оцінки становить 2 222 354 грн (без урахування ПДВ). З наявних в матеріалах справи доказів вбачається, що спір виник з приводу всього об`єкту незавершеного будівництвом житлового будинку, загальна площа якого складає 383 кв.м, вартістю саме 2 222 354 грн, однак позивачем помилково зазначено площу 132,8 кв.м. для поділу, так як вказана площа відповідає площі 2 поверху, а спір стосується всього незавершеного будівництвом житлового будинку літ. «А», загальна площа 383 кв.м.
       Враховуючи зазначене, судом було встановлено, що ОСОБА_1  не реалізувала п.1.14.1  рішення, в частині переоформлення проведення будівельно- монтажних робіт в міській інспекції державного архітектурно-будівельного контролю. Із довідки ЧКОБТІ № 548 від 21 лютого 2011 року вбачається, що житловий будинок, гараж, вигрібна яма та огорожа є самочинним будівництвом. 
Відповідно до частини другої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Преюдиційні обставини - це обставини, встановлені рішенням суду, що набрало законної сили; преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини.
За ч.2 ст.331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.
Визнання права власності на об`єкт незавершеного будівництва, не прийнятого до експлуатації, в судовому порядку нормами ЦК України чи іншими нормативними актами не передбачено.
Подібний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі №200/22329/14-ц.
В ч.1 ст. 376 ЦК України визначено поняття самочинного будівництва. Житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.
Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього (частина друга зазначеної статті).
Інструкція щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, затверджена наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України 18 червня 2007 року № 55, зареєстрована в Міністерстві юстиції України 06 липня 2007 року за № 774/14041, визначає порядок проведення робіт з поділу, виділу та розрахунку часток житлових будинків, будівель, споруд, іншого нерухомого майна, крім земельних ділянок, та застосовується суб`єктами господарювання, які здійснюють технічну інвентаризацію об`єктів нерухомого майна при підготовці проектних документів щодо можливості проведення робіт з поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна.
Згідно з пунктом 2.3 зазначеної Інструкції не підлягають поділу об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти нерухомого майна. Питання щодо поділу об`єктів нерухомого майна може розглядатись лише після визнання права власності на них відповідно до закону.
Висновок про те, що самочинно збудоване нерухоме майно не є об`єктом права власності, а тому не може бути предметом поділу зробив і Верховний Суд України у постановах від 04 грудня 2013 року у справі № 6-130цс13 та від 30 вересня 2015 року у справі № 6-286цс15, а також Верховний Суд у складі Касаційного цивільного суду у постановах від 06 березня 2019 року у справі № 361/4685/17 (провадження № 61-44133св18), від 15 квітня 2020 року у справі № 307/3957/14-ц (провадження № 61-43540св18), від 03 червня 2020 року у справі № 722/1882/16-ц (провадження № 61-39287св18), від 16 березня 2021 року у справі № 562/542/19 (провадження № 61-14468св20), від 15 листопада 2021 року у справі № 279/790/18 (провадження № 61-5368св20), від 17 листопада 2021 року у справі № 182/4522/19 (провадження № 61-19065св20), від 16 лютого 2022 року у справі № 495/6053/19 (провадження № 61-1694св21), від 09 березня 2023 року у справі № 127/28862/21 (провадження № 61-9283св22) та ін.
Відповідно до вимог статей 328 та 329 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.
За змістом зазначених норм матеріального права до прийняття новоствореного нерухомого майна до експлуатації та його державної реєстрації право власності на це новостворене нерухоме майно як об`єкт цивільного обороту не виникає, у такому випадку особа є власником лише матеріалів, обладнання, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).
У разі неможливості поділу незакінченого будівництвом будинку суд може визнати право за сторонами спору на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити компенсацію.
Визнаючи при цьому право власності на матеріали чи обладнання, суд у своєму рішенні має зазначити (назвати) ці матеріали чи обладнання. Такі висновки викладені в постанові від 12 квітня 2023 року Великої Палата Верховного Суду в справі № 511/2303/19, провадження № 14-56цс22.
Враховуючи наявність самочинного будівництва, а також враховуючи, що земельна ділянка є складовою частиною договору купівлі – продажу незавершеного будівництва житлового будинку, кадастровий номер 7310136900:68:002:0245, із цільовим призначенням для індивідуального житлового, гаражного і дачного будівництва, позовні вимоги задоволенню не підлягають.
Зазначеного суд першої інстанції не врахував.
Апелянт в апеляційній скарзі просив закрити провадження по справі, посилаючись на те, що із аналогічним позовом позивач вже звертався до суду і є рішення суду, які набрали законної сили. 
Відповідно до частини першої статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.
Одним з основоположних аспектів верховенства права є вимога щодо юридичної визначеності, згідно з якою у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитись під сумнів (рішення Європейського суду з прав людини від 28 листопада 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії» («Brumarescu v. Romania»), пункт 61).
Юридична визначеність вимагає поваги до принципу res judicata, згідно з яким жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі; повноваження судів вищого рівня з перегляду мають здійснюватися для виправлення судових помилок і недоліків, а не задля нового розгляду справи (рішення Європейського суду з прав людини від 03 грудня 2003 року у справі «Рябих проти Росії» (Ryabykh v. Russia), пункт 52).
У пунктах 26, 27 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 320/9224/17 (провадження № 14-225цс19) зазначено, що: «згідно з пунктом 3 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами. Тобто, згідно з вказаним пунктом підставою для закриття провадження у справі є, зокрема, вирішення спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав шляхом ухвалення рішення, яке набрало законної сили, або постановлення ухвали про закриття провадження у справі».
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрало законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.
Тлумачення пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України свідчить, що підставою для прийняття судового рішення про закриття провадження у справі є наявність іншого рішення суду, яке набрало законної сили та яке ухвалено між тими самими сторонами, про той самий предмет та з тих самих підстав.
Для застосування вказаної підстави для закриття провадження у справі необхідна наявність водночас трьох складових, а саме: тотожних сторін спору, тотожного предмета позову, тотожної підстави позову, тобто коли позови повністю співпадають за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду.
У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення.
Визначаючи підстави позову як елементу його змісту, суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і норм закону позивач просить про захист свого права.
З матеріалів справи вбачається, позивач неодноразово звертався з позовом щодо права власності на спільне сумісне майно подружжя, однак предмет позову був різним, зокрема : 1/2 частина будівельних матеріалів, 84/100 частки незавершеного будівництвом житлового будинку. В даному позові він просив  визнати за ним право на 1/2 частку житлового будинку. 
Враховуючи зазначене, доводи апелянта щодо закриття провадження у справі, є безпідставними.
Апелянт також звертає увагу, що суд першої інстанції, в порушення норм процесуального права, не надав оцінки клопотанню сторони відповідача щодо застосування наслідків спливу строку позовної давності до заявлених ОСОБА_2 вимог. 
З матеріалів справи вбачається, що представником відповідача була подана в суді першої інстанції заява про застосування строків позовної давності, вказавши, що позивач дізнався про порушення свого права 17.05.2016 року, оскільки звернувся до суду з вимогами про поділ спільного майна подружжя.
Зазначена заява залишилась поза увагою суду першої інстанції, що є грубим порушенням норм процесуального права. 
Стосовно позовної давності колегія суддів зазначає наступне. 
Згідно із статтями 256, 267 ЦК України суд може відмовити в позові через сплив без поважних причин строку звернення до суду лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим. У разі безпідставності позовних вимог і спливу строку звернення до суду в позові належить відмовити за безпідставністю позовних вимог.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 грудня 2021 року у справі № 710/122/20 (провадження № 61-6223св21) зазначено, що «перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач.
Подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 706/1272/14-ц (провадження № 14456цс18), від 19 листопада 2019 року у справі № 911/3680/17 (провадження № 12-104гс19).
Враховуючи, що в позові слід відмовити за безпідставністю позовних вимог,  правових підстав для застосування позовної давності немає. 
Згідно положень ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.
Враховуючи наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги, скасування рішення суду та відмови в позові, судовий збір за апеляційну скаргу в розмірі 15 765грн. слід стягнути з позивача на користь апелянта. 

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційних скарг
Відповідно до п.1, п. 4 ч.1  ст.  376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення і ухвалення нового рішення є неповне встановлення всіх обставин справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Судом першої інстанції не повно встановлені всі обставини справа, неправильно застосовані норми матеріального та порушені норми процесуального права, що відповідно до п.1, п. 4 ч.1  ст.  376 ЦПК України, є підставою для скасування рішення з ухваленням нового судового рішення про відмову в позові. 
Керуючись статтями 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Садгірського районного суду м.Чернівців від 16 січня 2024 року скасувати.
В позові ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 15 765грн. судових витрат.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.
На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повна постанова складена 14 травня 2024 року.

Головуючий  І.Б. Перепелюк

Судді: Н.К. Височанська

І.М. Литвинюк