КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

	

Головуючий у суді першої інстанції Ключник А.С.
 Єдиний унікальний номер справи №  759/3266/24
Апеляційне провадження №22ц/824/ 9377 /2024
 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М    У К Р А Ї Н И
 
20 червня  2024 року                                                                                      м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді    -  Мережко М.В.,
суддів                         -  Поліщук Н.В., Соколової В.В.,
           секретар                     -  Олешко Л.Ю. 
Розглянув у відкритому судовому засіданні в  м. Києві  матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою  ОСОБА_1   на ухвалу судді  Святошинського     районного суду м. Києва  від 01 березня  2024 року за заявою ОСОБА_1     про забезпечення позову   у справі за  позовом ОСОБА_1 до  ОСОБА_2   про стягнення заборгованості  за договором  позики.
Заслухав доповідь судді апеляційного суду, дослідив матеріали справи, перевірив доводи апеляційної скарги,-
в с т а н о в и в :
У лютому 2024 року позивач ОСОБА_1 звернувся із вказаним  позовом.
Позов обгрунтовано тим, що 14 лютого 2022 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики  на суму 20000 доларів США.  Відповідно до умов договору ОСОБА_2 отримала кошти,  і  зобов`язана повернути їх в строк  7 днів з моменту отримання  вимоги від позивача.
 Позивач направив  відповідачці  письмову вимогу про повернення  коштів, однак відповідачка залишила вимогу без реагування . Борг на сьогодні не повернутий.
У позові просив стягнути із ОСОБА_2 на його користь 20 000 доларів США.
У березні 2024 року ОСОБА_1   подав заяву пр  забезпечення позову. 
У заяві зазначив, що на виконання  домовленостей між сторонами було укладено попередній договір купівлі-продажу   нежитлового приміщення  за адресою:  АДРЕСА_1 . 
Передано в якості авансу 20 000 доларів США  та отримано розписку від власника.
 Відповідачка ОСОБА_2 06 червня 2022 року уклала основний договір, за яким у її власність перейшла  вказана будівля. 
Стосунки між сторонами погіршились. Враховуючи, що майно придбано за  позичені  ОСОБА_1   відповідачці гроші, і відповідачка як  власник може  відчужити  майно  у будь-який час, при цьому гроші повертати  не планує, позивач вважає ,що є необхідність  накласти арешт на вказане майно , оскільки невжиття заходів забезпечення  можу  утруднити  виконання можливого рішення суду про задоволення позову.
У заяві просив:
- вжити заходи забезпечення позову шляхом заборони відчуження нежитлового приміщення за адресою:  АДРЕСА_1 , площею 16,1 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 1485199132109, яке зареєстроване за громадянкою України  ОСОБА_2 . 
   Ухвалою  судді  Святошинського  районного суду  м. Києва   від   01 березня  2024 року  у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовлено.  
   Не погоджуючись з  ухвалою суду,  позивач  ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу скасувати, посилаючись на порушення норм процесуального права, постановити ухвалу про задоволення  заяви .  У скарзі зазначав, що суд не врахував, що відповідачка має  реальну можливість відчужити  майно, що в подальшому зробить неможливим  виконання рішення в разі задоволення  вимог  позивача.
Відповідачка подала відзив на апеляційну скаргу. Зазначила, що ухвала суду є законною і обґрунтованою, підстави для скасування відсутні.
Відповідно до  ст. 44  ЦПК України,  особи , які  беруть участь у справі  зобов`язані  добросовісно  здійснювати свої процесуальні  права і виконувати  процесуальні обов`язки.
   Відповідно до ст.ст 128-131 ЦПК України  сторони  були своєчасно     повідомлені про день та час розгляду справи на   20 червня  року  за адресами , які були зазначені в матеріалах справи. Сторони та їх представники у судове засідання не з`явились, направили заяви про розгляд справи в їх відсутність .
     Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
     Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.  Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
    Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
    Відповідно до ст. 13 ЦПК України  суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності
    Відповідно до ст. 12 ЦПК України   цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.  Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:
1) керує ходом судового процесу;
2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;
3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;
4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;
5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
 
Апеляційна скарга  підлягає  задоволенню  з таких підстав.
Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні  заяви про  забезпечення  позову  виходив  із того, що викладені у заяві доводи позивача не містять достатніх доказів і  правових підстав для задоволення заяви.
Колегія суддів не погоджується з такими висновками  суду з  огляду на  таке . 
 Згідно ст.41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. 
  Судовий захист повинен бути ефективним, що вимагає ст.13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.
Також слід зазначити, що статтею 124 Конституції України визначено принцип обов`язковості судових рішень, який з огляду на положення ст. ст. 2, 18, 153 ЦПК України поширюється також на ухвалу суду про забезпечення позову.
Відповідно до ч. 2 ст. 149 ЦПК України, забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
   Відповідно до пункту другого частини першої ст. 150 ЦПК України, позов забезпечується шляхом заборони вчиняти певні дії;
    Відповідно до ч. 3 ст. 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
   Відповідно до  п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року  № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
     Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв"язку із застосуванням відповідних заходів. 
Таким чином, у вирішенні питання про забезпечення   позову   суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення  позову  ; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом  і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу. При цьому ухвалою про забезпечення   позову   суд не може вирішувати спір по суті.
При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року  №ETS N 005 (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»). У відповідності до приписів ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
При цьому, Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.
Метою вжиття заходів щодо забезпечення позову є уникнення можливого порушення прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також забезпечення можливості реального виконання рішення суду у гіпотетичному випадку задоволення позову.
 Отже, важливими умовами для вжиття заходів забезпечення   позову   є наявність між сторонами дійсного спору та реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду.
Зважаючи на те, що  між сторонами існує реальний  спір майнового характеру - стягнення  заборгованості  в сумі 20 000 доларів США,  за  поясненнями позивача вкладених у придбання   нежитлового приміщення, існує вірогідність того,  що  власник  цього  майна, відповідачка по справі,  може вільно та на власний розсуд здійснювати правомочності володіння та користування, розпорядження приміщенням, що не лише утруднить, але й зробить неможливим виконання рішення суду по цій справі.
Позивачем обґрунтовано наявність зв`язку між заходом забезпечення позову та предметом позовних вимог, оскільки застосування такого заходу забезпечення позову спроможне забезпечити ефективний захист його порушеного права та поновлення порушених прав та інтересів позивача.
   У даному  випадку  вжиття заходів забезпечення позову,  накладення арешту на  приміщення  за адресою: АДРЕСА_1 , площею 16,1 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 1485199132109, яке зареєстроване за громадянкою України ОСОБА_2 з метою недопущення перереєстрації прав на це майно, ніяким чином не створить перешкод у обмеженні можливості  відповідачки,  користуватися  цим майном, та не призведе до невідворотних наслідків.
Вживаючи заходи забезпечення позову, колегія суддів враховує, що саме під час знаходження  справи у провадженні  суду відповідачка не позбавлена  можливості    здійснити  відчуження  майна на користь третіх осіб,   що у свою чергу потягне необхідність для позивача подання до суду нових вимог і залучення інших співвідповідачів,  і це  призведе до безконтрольного розширення кола осіб , що не лише утруднить, але й зробить неможливим виконання рішення суду по цій справі в разі задоволення позову.
Наведене у свою чергу дає підстави вважати, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист прав   позивача.  
За таких обставин, колегія суддів вважає за необхідне задовольнити заяву  ОСОБА_1   ОСОБА_3 наклавши арешт  на  приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , площею 16,1 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 1485199132109, яке зареєстроване за громадянкою України  ОСОБА_2 .
Такі заходи допоможуть зберегти у незмінному стані як саме майно,  а також допоможуть забезпечити фактичне виконання судового рішення, у разі задоволення позовних вимог.
Вжиття наведених заходів  забезпечення позову сприятиме запобіганню порушення прав та охоронюваних законом інтересів позивача на час вирішення спору в суді.
 Керуючись ст.ст.  365, 367,369,374,376 ,381 - 384    ЦПК України, суд,
 
п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1   задовольнити.
Ухвалу судді  Святошинського  районного суду м. Києва  від 01 березня  2024  року скасувати.
Ухвалити у справі нове судове рішення.
Заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задовольнити  частково.
Накласти арешт на нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , площею 16,1 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 1485199132109, яке зареєстроване за громадянкою України  ОСОБА_2 .  
Постанова  суду апеляційної інстанції   набирає законної сили  з дня її прийняття.
Касаційна скарга  на судове рішення  подається протягом тридцяти днів  з  дня його проголошення, а в разі проголошення вступної та резолютивної частини судового рішення  з дня складення повного судового рішення безпосередньо до  суду касаційної інстанції.
Повний текст судового рішення складено 26 червня 2024 року.
 
Головуючий:                                                                                     М.В. Мережко
 
Судді:                                                                                                 Н.В. Поліщук
 
                                                                                                            В.В. Соколова