Номер провадження: 22-ц/813/1384/24 
Справа № 500/1240/17
Головуючий у першій інстанції Смокіна Г. І.
Доповідач Стахова Н. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.04.2024 року                                                                 м. Одеса

       Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
       головуючого – Стахової Н.В.,
       суддів: Карташова О.Ю., Коновалової В.А.,
       за участю секретаря
       судового засідання Булацевської Я.В.,
       учасники справи:
       позивач - ОСОБА_1 ,
       відповідач - ОСОБА_2 ,
       третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_3 ,
       розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 
       на рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 15 лютого 2023 року, ухваленого у складі судді Смокіної Г. І. в приміщенні того ж суду,
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_3 , про відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди,

                                       ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі позивач) звернулася до суду із вищевказаним позовом до ОСОБА_4 (далі відповідач), остаточно уточнивши свої позовні вимоги 03.06.2021, просить стягнути з нього на її користь збитки у вигляді упущеної вигоди в сумі 643790,32 грн та понесені у справі судові втрати.
Позов обґрунтований тим, що на підставі договору купівлі-продажу № 1305 від 12.07.1996, укладеного на Одеській товарній біржі (представництво в м. Ізмаїл), її бабуся ОСОБА_5 придбала у власність 1/10 частину будинку (квартиру АДРЕСА_1 . Рішенням апеляційного суду Одеської області від 27.03.2012 по справі 22ц/1590/889/2012 з урахуванням ухвали про виправлення описки від 26.06.2012 вказаний договір купівлі-продажу було визнано дійсним. Даний договір купівлі-продажу було зареєстровано в Ізмаїльському МБТІ 05.08.1996. Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 12.08.2005 по справі № 2-6033/2005 було визнано дійсним договір купівлі-продажу, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 та визнано за ОСОБА_2 право власності на вищевказане нерухоме майно. Державна реєстрація права власності ОСОБА_2 на це майно була здійснена Ізмаїльським МБТІ 07.02.2006. У подальшому ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14.12.2011 рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 12.08.2005 було скасоване, а справа направлена на новий розгляд до суду першої інстанції, де рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 23.06.2015, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 09.09.2015 по справі № 1510/467/12, в позові про визнання права власності на нежиле приміщення ОСОБА_2 було відмовлено. Між тим, під час чинності рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області 12.08.2005, ОСОБА_2 звернувся до суду з іншим позовом про виділ частки в окремий об`єкт нерухомості та рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області 11.02.2009 позов ОСОБА_2 було задоволено. На підставі вказаного рішення ОСОБА_2 здійснив державну реєстрацію права власності на самостійний об`єкт нерухомості. Таким чином, останнім правовстановлюючим документом ОСОБА_2 на спірне рухоме майно було саме рішення суду від 11.02.2009. Рішенням апеляційного суду Одеської області від 16.12.2015 зазначене рішення було скасоване, а в позові ОСОБА_2 було відмовлено. Проте ще з моменту скасування рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 12.08.2005 судом касаційної інстанції у грудні 2011 року ОСОБА_2 було відомо про відсутність у нього прав на спірне майно. 02.03.2016 державна реєстрація права власності ОСОБА_2 на спірне рухоме майно була скасована. Однак за день до скасування реєстрації права власності 01.03.2016 ОСОБА_2 уклав з ОСОБА_6 договір оренди спірного нерухомого майна у вигляді будинку крамниці, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 . За умовами п.п. 5.1., 15.1. спірного договору оренди орендна плата складає 3000,00 грн на рік, а договір оренди укладено строком на 2 роки та сім місяців. В свою чергу, ОСОБА_6 17.02.2017 уклав з ТОВ «СМАРТ ФІНЕКСПЕРТ» в особі чеської філії TOB «СМАРТ ФІНЕКСПЕРТ» договір суборенди № 1, за умовами якого орендар надав суборендарю у строкове платне володіння та користування на умовах суборенди нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_2 . За умовами п.п. 3.2, 3.3, 5.3 договору суборенди № 1 від 17.02.2017 цей договір укладено строком на 1 рік з можливістю пролонгації. Розмір плати за суборенду становить 22500,00 грн на місяць. На сьогоднішній день ТОВ «СМАРТ ФІНЕКСПЕРТ» припинило користування зазначеним приміщенням. На підставі акту державного виконавця від 20.07.2018 ОСОБА_2 звільнив спірне приміщення. Таким чином у період з 02.03.2016 (день скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_2 на спірне приміщення) по 20.07.2018 (день звільнення ОСОБА_7 . приміщення за актом державного виконавця) відповідач ОСОБА_2 незаконно користувався спірним приміщенням, чим порушив її права власника. Внаслідок порушення відповідачем прав позивачки, їй було завдано збитків у вигляді доходів, які вона могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було б порушено. З 03.02.2016 по 20.07.2018 нею отримувалася б орендна плата в розмірі, тотожному з розміром плати за суборенду, що її сплачувало ТОВ «Смарт Фінексперт» в розмірі 643790,32 грн. Враховуючи, що вона є єдиною спадкоємицею після смерті ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , спірна нерухомість належить їй з часу відкриття спадщини, тому вона має право на захист свого права в установленому законом порядку.
Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 15 лютого 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_3 про відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди відмовлено. 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків обставинам справи та не врахування норм висновки Верховного Суду , просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити по справі нове судове рішення про задоволення її вимог у повному обсязі. 
Доводами апеляційної скарги є те, що з моменту скасування рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 12.08. 2005 судом касаційної інстанції у грудні 2011 року ОСОБА_2 було достеменно відомо про відсутність прав на спірне майно, яке він набув на підставі рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 11.02.2009. На підставі вказаного рішення відповідач здійснив державну реєстрацію права власності. 02 березня 2016 року державна реєстрація прав власності ОСОБА_2 на спірне нерухоме майно була скасована, про що свідчить копія довідки № 666 від 10.05.2016, виданої КП «Ізмаїльське міжміське бюро технічної інвентаризації», а також інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 03.03.2016. Однак за день до скасування права власності 01.03.2016 ОСОБА_2 будучи достеменно обізнаним про скасування первісного рішення суду про визнання за ним права власності на спірне майно та про скасування рішення суду про виділ частки в окремий об`єкт нерухомості, про наявність судових рішень, якими йому було відмовлено у задоволенні позовних вимог про визнання за ним права власності на це майно, уклав з ОСОБА_6 договір оренди спірного майна, у вигляді будинку крамниці площею 45,8 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_2 . В свою чергу ОСОБА_6 уклав з ТОВ «СМАРТ ФІНЕКСПЕРТ» в особі Одеської області ТОВ «СМАРТ ФІНКЕСПЕРТ» договір суборенди № 1, за умовами якого орендар надав суборендарю у строкове платне володіння та користування на умовах суборенди нежитлове приміщення вищезазначене нежитлове приміщення. На сьогоднішній час «ТОВ «СМАРТ ФІНЕКСПЕРТ» припинило право користування зазначеним приміщенням. Таким чином у період з 02.03.2016 по 20.07.2018 відповідач незаконно користувався спірним приміщенням, чим порушив її права власника і отримував з вказаного приміщення прибутки. Отже у неї внаслідок протиправної поведінки відповідача виникло право на відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди. 01 березня 2016 року її бабуся ОСОБА_5 , якої вона спадкоємицею, уклала договір з ФОП ОСОБА_8 договір оренди спірного нежитлового приміщення. Згідно п.4.1 даного договору розмір орендної плати за цим договором визначився у розмір 25 000 грн. Проте, у подальшому умови вказаного договору не були виконані, у зв`язку фактичного доступу до приміщення, тому останній був розірваний. До суду першої інстанції вона не змогла надати копію вказаного договору, оскільки ОСОБА_8 виїхала за межі території України через воєнний стан. Просить долучити вказаний договір судом апеляційної інстанції. Укладений між нею та ТОВ «Сота – Альянс» 01.08.2020 договір оренди також свідчить про те, що після повернення приміщення у її фактичне володіння вона здала його оренду. Тобто за умови, що таке повернення відбулося у належні строки, вона б здала його оренду раніше й отримувала прибуток за весь спірний період часу. А той факт, і в договорі суборенди від 17.02.2017, укладеному між ФОП « ОСОБА_6 та ФОП «СМАРТ ФІНЕКСЕРТ», і в договорі оренди, укладеному між ОСОБА_5 та ФОП « ОСОБА_8 , і в договору оренди від 01.08.2020, який був укладений між нею ТОВ «Сота –Альянс» погоджено майже тотожний розмір орендної плати, свідчить, що ринкова власність оренди спірного майна протягом спірного періоду часу була незмінною. Наведено дає підстави, що якби вона мала реальний до спірного приміщення за період з 02.03.2016 по 20.07.2018, вона б мала можливість фактично отримувати прибуток, про стягнення якого вона просить у позовній заяві. Посилання суду першої інстанції на те, що нею не дано доказів того, що в період з 03.03.2016 по 20.07.2018 нею не вживалися будь які заходи щодо укладення договорів оренди нерухомого майна, вважає необґрунтованими, оскільки договори укладалися її бабусею, спадкоємицею якою вона є. В той же час, очевидним є що для вжиття таких заходів, вочевидь є необхідним фактичне володіння приміщення, якого в неї не було, якого в неї не було з винних підстав відповідача. І це підставою для відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди. Також не ґрунтуються на законі суду посилання суду на положення ст. 1230 ЦК України та висновки суду про те, що нею безпідставно заявлена вимога про стягнення збитків за період з 02.03.2016 по 11.08.2016 з огляду на відсутність доказів наявності договірних відносин між спадкоємцем ОСОБА_5 та відповідачем ОСОБА_2 . Право на відшкодування упущеної вигоди не є таким, що нерозривно пов`язане з особою кредитора, відтак не припиняється внаслідок його смерті, а отже входить до складу спадщини. Також є помилковими висновки суду про те, що суду не надано доказів реєстрації права власності на спірне майно як за спадкоємцем ОСОБА_5 та і за нею, оскільки укладений 12.07.1996 ОСОБА_5 договір купівлі- продажу був зареєстрований в Ізмаїльському МБТІ 05.08.1996, про що свідчить відповідна відмітка на копії договору. Так само є безпідставними посилання суду першої інстанції на те, що доказів звільнення відповідачем спірних приміщень 20.07.2018, оскільки згідно з актом державного виконавця від 20.07.2018 встановлено, що приміщення пусті, акт складений за відсутності відповідача. Так, з розрахунків квитанцій об оплаті, актів приймання – передачі виконаних робіт вбачається, що у березні - квітні 2018 року, ОСОБА_2 користувався послугами Управління поліції охорони в Одеській області щодо охорони спірного приміщення. Викладені обставини у своїй сукупності свідчать про помилковість висновків суду щодо не доведення звільнення спірного приміщення відповідачем саме з 20.07.2018. 
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач зазначає, те, що скаржниця вказує, що поза увагою суду першої інстанції залишилося те, що ОСОБА_1 , є ФОП з основним видом діяльності - надання в оренду й в експлуатацію власного чи орендованого майна. Дане твердження є введенням в оману суду, оскільки оспорюваний період з позову позивача, остання вважає період з 02.03.2016 по 20.07.2018. Згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб – підприємців та громадських формувань скаржниці зареєстрована як ФОП з 30.06.2020. Тобто остання зазначає, що має право на підприємницьку діяльність щодо здачі в оренду нерухомості , але маніпулює цим та не вказує, що реєстрація була вчинена після спірного періоду. Скаржниця вказує, що не могла надати вказаний договір через те, ОСОБА_8 знаходиться за межами України через воєнний стан. Проте, жодних доказів протягом розгляду справи в суд першої інстанції та в інших справах не вказувала та не повідомляла про існування такого договору. Вказаний договір має ознаки підробки: договір заповнений одним почерком; підпис зроблений ОСОБА_5 хоча раніше вона не могла сама підписати навіть довіреність через хворобу, що підтверджується копіями довіреностей від 12.07.2008 та від 23.06.2010; згідно даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб – підприємців та громадських формувань ФОП ОСОБА_8 з якою нібито укладений договір оренди на момент підписання не була ФОП, оскільки її діяльність була припинена 25.05.2005. Також зазначає, що на даний час ОСОБА_8 хворіє та практично не пересувається, та з моменту введення воєнного стану не перетинала кордону України. Довід скаржника, що договір оренди укладений між нею та ТОВ «Альянс» свідчить про те, що після повернення у своє володіння, вона його здала, не може братися до уваги, вона могла його здати тільки тому, що зареєструвала ФОП за правом введення такої діяльності та сплати податків, але не менше важливо, що вона зареєструвала право власності на цю нерухомість реєстрації якої не було у період з 02.03.2016 по 20.07.2017. Скаржником не надано доказів, що нею як власником спірного приміщення, укладався договір оренди цього приміщення або попередній договір про намір здати спірне приміщення або намір взяти в оренду потенційним орендарем або відповідне листування з ТОВ «СМАРТ ФІНЕКСПЕРТ» або іншим. Вважає, що договір оренди бабусі, як доказ не може прийнятий в силу вимог ст. 367 ЦПК України. На час розгляду справи матеріали справи не містили доказів державної реєстрації майна, як це передбачено чинним законодавством, тому не зрозуміло, яким чином могла розраховувати здавати в оренду зазначене майно з 16.12.2015. З урахуванням того, що позивачка прийняла спадщину, вважає, що вона може звернутися з вимогами про витребування майна з чужого незаконного володіння. Щодо твердження, що він сплачував кошти за охорону приміщення, він зазначав, щоб захистити права , оскільки в провадженні суду була інша справа, щодо стягнення реституції з коштів в межах розміру нерухомості, тому для того, щоб не було змін, які можуть зменшити вартість приміщення. Отже у скаржниці в спірний період не було реальної можливості здавати в оренду спірну нерухомість в силу наведених обставин, тому просить залишити без задоволення апеляційну скаргу позивачки, а рішення суду першої інстанції – без змін. 
В судове засідання позивачка не з`явилася, просила слухати справу за її відсутності. 
Відповідач апеляційну скаргу не визнав, надав пояснення аналогічні викладеним у відзиві на апеляційну скаргу.
Третя особа апеляційну скаргу підтримала, просила її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати. 
       Заслухавши суддю – доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного. 
Відповідно до частин 1, 2 ст. 367 ЦПК України  суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Згідно ст. 263 ЦПК України  судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що доказів тому, що позивачкою у період з 03.02.2016 по 20.07.2018 вживалися будь які заходи щодо укладення договорів оренди нерухомого майна, зокрема на умовах орендної плати 22500 на місяць , та такі договори не могли бути укладені чи виконані внаслідок неправомірних дій відповідача, суду не надано. Окрім того, відповідно до ч. 1230 ЦК України до спадкоємця переходить право на відшкодування збитків, завданих спадкодавцеві у договірних відносинах. З огляду на відсутність доказів наявності договірних відносин між спадкодавцем ОСОБА_5 та відповідачем безпідставною є вимога спадкоємця ОСОБА_1 про відшкодування збитків за період з 02.03.2016 до смерті ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Також суду не надано доказів реєстрації права власності на вищевказане нерухоме майно у заявленій позовній заяві період як за спадкодавцем ОСОБА_5 , так і за позивачкою ОСОБА_1 . 
       Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, оскільки він відповідає вимогам закону та ґрунтується на фактичних обставинах справи. 
Судом встановлено, що 12.07.1996 між ОСОБА_9 та ОСОБА_5 на Одеській товарній біржі укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна - 1/10 частини житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_3 , зареєстрованого в Журналі реєстрації біржових угод з нерухомістю за реєстраційним № 1305 від 12.07.1996 (т. 1 а.с. 1-6).
04.08.2005 між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу 1/10 частини домоволодіння (магазину), розташованого по АДРЕСА_2 , який рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 12.08.2005 № 2-6033-2005 визнано дійсним та за ОСОБА_2 визнано право власності на вищевказану частину домоволодіння (т. 1 а.с. 7).
Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 11.02.2009 № 2-1491-2009 виділено 1/10 частину домоволодіння, розташованого по АДРЕСА_2 , в окремий об`єкт нерухомості, визнано за ОСОБА_2 право власності на крамницю по АДРЕСА_2 (т. 1 а.с. 8).
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 14.12.2011 рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 12.08.2005 та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 27.07.2011 скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції (т. 1 а.с. 10).
Рішенням апеляційного суду Одеської області від 27.03.2012 № 22ц/1590/889/2012 та ухвалою апеляційного суду Одеської області від 26.06.2012 визнано дійсним договір купівлі-продажу 1/10 частини будинку АДРЕСА_4 , який укладено 12.07.1996 між ОСОБА_9 і ОСОБА_5 у представництві м. Ізмаїл Одеської товарної біржі та зареєстрований 05.08.1996 в Ізмаїльському бюро технічної інвентаризації за № 1305 (т. 1 а.с. 12-13, 14).
Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 16.12.2015 № 22-ц/785/2158/15 рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 11.02.2009 скасовано та постановлено нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 до ФОП ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , МПКПП «Чайка», МПП «Чайка», 3-ої особи КП «Ізмаїльське МБТІ», про виділ частки в окремий об`єкт нерухомості (т. 1 а.с. 15-17).
02.03.2016 скасовано державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на вищевказану нерухомість згідно з Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 03.03.2016 (т. 1 а.с.18).
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла.
Згідно довідки приватного нотаріуса Ізмаїльського районного нотаріального округу Веліксар Т.І. від 20.02.2017, ОСОБА_1 є спадкоємицею померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 (т. 1 а.с. 9).
Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 22.11.2016 № 500/1261/16-ц, та ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 25.11.2016, визнано за ОСОБА_5 право власності на 1/10 частини житлового будинку по АДРЕСА_5 (т. 1 а.с. 20, 21).
Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 23.06.2015 № 1510/467/12 та ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 10.07.2015 у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про визнання права власності на нежиле приміщення відмовлено (т. 1 а.с. 24, 25).
Згідно з довідкою КП «Ізмаїльське МБТІ» від 13.01.2017 № 1, ОСОБА_5 є власником 1/10 частки житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_6 (колишня адреса: АДРЕСА_2 – на підставі розпорядження Ізмаїльського міського голови № 57р від 19.02.2016) на підставі рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 22.11.2016 та ухвали Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 25.11.2016 (т. 1 а.с. 23).
01.03.2016 між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 укладений договір оренди на будинок (крамницю), розташований за адресою: АДРЕСА_6 , з орендною платою 3000 грн на рік строком на 2 роки 7 місяців (т. 1 а.с. 162).
17.02.2017 між ФОП ОСОБА_6 та ТОВ «СМАРТ ФІНЕКСПЕРТ» укладений договір суборенди № 1 на строкове платне володіння та користування на умовах суборенди нежитлового приміщення, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , із загальним розміром суборенди за один місяць 22500 грн (т. 1 а.с. 166-167).
31.01.2018 додатковою угодою дію договору суборенди № 1 від 17.02.2017 припинено, нежитлове приміщення повернуто ФОП ОСОБА_6 згідно акту прийому-передачі від 31.01.2018 (т. 3 а.с. 70).
Ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 20.07.2018 встановлено спосіб та порядок виконання ухвали Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 05.12.2017 в частині зобов`язання ТОВ «Смарт Фінексперт» передати на відповідальне зберігання 1/10 частину будинку АДРЕСА_7 ОСОБА_3 шляхом зобов`язання ОСОБА_2 та ОСОБА_6 передати на відповідальне зберігання передати на відповідальне зберігання вказане нерухоме майно ОСОБА_3 (т. 4 а.с. 241).
Згідно з актом державного виконавця від 20.07.2018, державним виконавцем здійснено вихід за вищевказаною адресою та в результаті огляду встановлено, що приміщення пусті, відсутнє рухоме майно (т. 4 а.с. 240).
Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 20.07.2021 № 267418584, ОСОБА_1 є власником (1 частка) будинку АДРЕСА_5 на підставі рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 02.09.2020 № 946/813/20, підстава внесення запису – рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 55990942 від 29.12.2020 (т. 5 а.с. 40).
01.08.2020 між ФОП ОСОБА_1 та ТОВ «Сота-Альянс» укладено договір оренди № 2/2020 на строкове платне користування нежилим приміщенням, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , строком на 2 роки 11 місяців з щомісячною орендною платою 21053 грн (т. 5 а.с. 105).
Згідно ч. ч. 1, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст. 76, 77, 78, 80, 81 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.  Ці дані встановлюються такими засобами:  письмовими, речовими і електронними доказами;  висновками експертів;  показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
За змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання чи оспорення. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.
Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди (пункт 8 частини другої статті 16 ЦК України).
У частині другій статті 22 ЦК України визначено, що збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
Тобто, збитки - це об`єктивне зменшення будь-яких майнових благ кредитора, яке пов`язане з утиском його інтересів, як учасника певних суспільних відносин і що виражається у зроблених ним витратах, у втраті або пошкодженні його майна, у втраті доходів, які він повинен був отримати.
Як зазначено вище, збитки як правова категорія включають в себе й упущену (втрачену) вигоду, яка відрізняється від реальних збитків тим, що реальні збитки характеризують зменшення наявного майна потерпілого (проведені витрати, знищення і пошкодження майна тощо), а у разі упущеної вигоди наявне майно не збільшується, хоча і могло збільшитися, якби не правопорушення. Тобто упущена вигода відображає різницю між реально можливим у майбутньому потенційно отриманим майном та вже наявним майном.
Для застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди необхідна наявність усіх елементів складу цивільного (господарського) правопорушення: 1) протиправної поведінки особи (боржника); 2) збитків, заподіяних такою особою; 3) причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи і збитками; 4) вини особи, яка заподіяла збитки, у тому числі встановлення заходів, вжитих кредитором для одержання такої вигоди. За відсутності одного із елементів складу цивільного правопорушення не настає відповідальності з відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди (правові позиції, викладені у постанові Верховного Суду України від 04 липня 2011 року у справі № 3-64гс11 та постановах Верховного Суду від 09 жовтня 2018 року у справі № 908/2261/17, від 31 липня 2019 року у справі № 910/15865/14 та від 30 вересня 2021 року у справі № 922/3928/20).
При цьому протиправною вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи (така поведінка особи може виявлятися у прийнятті нею неправомірного рішення або у неправомірній поведінці - діях або бездіяльності). Під збитками розуміється матеріальна шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права, та (або) применшенні немайнового блага тощо. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою та заподіяними збитками виражається в тому, що протиправні дії заподіювача є причиною, а збитки є наслідком такої протиправної поведінки. Вина заподіювача збитків є суб`єктивним елементом відповідальності і полягає в психічному ставленні особи до вчинення нею протиправного діяння і проявляється у вигляді умислу або необережності.
Відповідно до статті 22 ЦК України у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки, які б могли бути реально отримані при належному виконанні зобов`язання.
Тому звернення з вимогою про відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди покладає на кредитора (позивача) обов`язок також довести, окрім наведеного, реальну можливість отримання визначених ним доходів, тобто, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила можливості їх отримання.
Крім того, позивачу (кредитору) слід довести, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача (боржника) стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток (правові позиції, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 750/8676/15-ц (провадження № 14-79цс18) та постановах Верховного Суду від 10 червня 2020 року у справі № 910/12204/17, від 16 червня 2021 року у справі № 910/14341/18).
Тобто вимоги про відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди мають бути належним чином обґрунтовані, підтверджені конкретними підрахунками і доказами про реальну можливість отримання позивачем відповідних доходів, але не отриманих через винні дії відповідача (аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 127/16524/16-ц (провадження № 61-22106св18)).
Також позивач (кредитор) повинен довести: факти вжиття ним певних заходів щодо одержання таких доходів. Тобто, доказуючи наявність упущеної вигоди, кредитор має довести факти вжиття певних заходів щодо одержання таких доходів. Якщо неодержання кредитором очікуваних доходів є наслідком недбалої поведінки самого кредитора, така упущена вигода не підлягає відшкодуванню (подібні висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 06 грудня 2019 року у справі № 908/2486/18, від 15 жовтня 2020 року у справі № 922/3669/19, від 16 червня 2021 року у справі № 910/14341/18).
Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження позовних вимог позивачкою надано розрахунок, згідно якого з 03.02.2016 (з дня скасування державної реєстрації права власності відповідача на спірне приміщення) по 20.07.2018 (день звільнення відповідачем приміщення згідно з актом державного виконавця) вона могла б отримувати орендну плату в розмірі, тотожному розміру плати за суборенду, що її сплачувало ТОВ «Смарт Фінексперт», а саме: 22500 грн*28+22500/31*19=643790,32 грн.
Наданий розрахунок складено, виходячи з договору суборенди, укладеного 17.02.2017 між ФОП ОСОБА_6 та ТОВ «Смарт Фінексперт», не стосується усього заявленого позивачкою періоду та не доводить можливість позивачки укласти договір оренди нерухомого майна на таких самих умовах.
Проте, колегія суддів не приймає до уваги зазначений розрахунок, оскільки останній 
не підтверджений належними доказами, які б свідчили про конкретний розмір доходу, який могла б і повинна була отримати позивачка.
       Посилання скаржниці на те, що розрахунок здійснювався, виходячи з розмір 22500 грн, на увагу не заслуговують, оскільки доказів тому, що позивачкою вживалися будь -які заходи щодо укладення договорів оренди нерухомого майна, на умовах орендної плати в розмірі 22500 грн, суду не надано. 
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно того, що наданий позивачкою договір від 01.08.2020, укладений між ФОП ОСОБА_1 та ТОВ «Сота-Альянс» на строкове платне користування нежилим приміщенням з щомісячною орендною платою 21053 грн (т. 5 а.с. 105), не є належним доказом можливості отримання позивачкою доходу за оренду приміщення, оскільки він не стосується заявленого у позові періоду та не є підтвердженням того, що вказаний договір міг бути укладений позивачкою у спірний період на таких самих умовах.
Доказів того, що з 03.02.2016 по 20.07.2018 позивачкою вживались будь-які заходи щодо укладення договорів оренди нерухомого майна, зокрема на умовах орендної плати 22500 грн на місяць, та такі договори не могли бути укладені чи виконані внаслідок неправомірних дій відповідача, суду не надано.
Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 1230 ЦК України, до спадкоємця переходить право на відшкодування збитків, завданих спадкодавцеві у договірних відносинах.
Доводи апеляційної скарги про те, що позивачка є спадкоємицею померлої ОСОБА_5 , а тому вона має право на відшкодування упущеної вигоди, є безпідставними, з огляду на відсутність доказів наявності договірних відносин між спадкодавцем ОСОБА_5 та відповідачем.
Суду також не надано доказів звільнення відповідачем спірних приміщень 20.07.2018, оскільки згідно з актом державного виконавця від 20.07.2018 встановлено, що приміщення пусті, акт складено за відсутності відповідача (т. 4 а.с. 240).
Доводи відповідача щодо отримання ОСОБА_5 у заявленому періоді орендної плати за договором оренди від 23.12.2003, укладеним між ОСОБА_5 та СПД ОСОБА_8 (т. 5 а.с. 85), до уваги не приймаються, з огляду на його дострокове припинення відповідно до додаткової угоди від 12.01.2012 (т. 5 а.с. 104).
Колегія суддів також не приймає докази долучені сторонами до апеляційної скарги та до відзиву на апеляційну скаргу, оскільки поважності причин неподання їх до суду першої інстанції, колегії суддів не надано. 
За таких обставин, колегія, суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а рішення суду на підставі ст. 375 ЦПК підлягає залишанню без змін. 
Керуючись ст.ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, 384, 389, 390 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів,

                                       ПОСТАНОВИВ:

       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
       Рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 15 лютого 2023 року залишити без змін.
       Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.
               Дата складення повного тексту постанови - 01 травня 2024 року.

       Головуючий                                                         Н.В. Стахова

       Судді                                                                         О.Ю. Карташов

                                                                                              В.А. Коновалова