УХВАЛА
27 березня 2024 року
м. Київ
справа № 461/222/23
провадження № 61-3382ск24 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Білоконь О. В., Шиповича В. В.,
розглянув касаційну скаргу фермерського господарства ОСОБА_1 на ухвалу Галицького районного суду м. Львова від 12 січня 2023  року та постанову Львівського апеляційного суду від 08 травня 2023 року у справі за позовом фермерського господарства ОСОБА_1 до Львівської обласної прокуратури, держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди,
ВСТАНОВИВ:
У січні 2023 року фермерське господарство  ОСОБА_1 (далі - ФГ ОСОБА_1) звернулося до суду з позовом про відшкодування моральної шкоди у розмірі 1 000 000 грн.
Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 12 січня 2023 року, залишеною без змін постанову Львівського апеляційного суду від 08 травня 2023 року, відмовлено у відкритті провадження у цій справі.
05 березня 2024 року, тобто з пропуском строку на касаційне оскарження, ФГ ОСОБА_1 звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Галицького районного суду м. Львова від 12 січня 2023 року та постанову Львівського апеляційного суду від 08 травня 2023 року, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Зазначає, що суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про те, що спір не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства, безпідставно відмовили у відкритті провадження, чим порушили право господарства на доступ до правосуддя.
Згідно з частиною першою статті 394 Цивільного процесуального кодексу України питання про відкриття касаційного провадження (відмову у відкритті касаційного провадження) вирішується колегією у складі трьох суддів.
До касаційної скарги ФГ ОСОБА_1додано клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження судових рішень з посиланням на те, що вперше було подано касаційну скаргу на зазначені судові рішення у межах процесуального строку, але враховуючи, щокасаційні скарги ухвалами Верховного Суду у цій справі були повернуті господарству, тому вважає, що строк на касаційне оскарження було пропущено з проважних причин.
Врахувавши наведені заявником обставини, колегія суддів дійшла висновку, що причини пропуску процесуального строку слід визнати поважними. Клопотання ФГ ОСОБА_1підлягає задоволенню, а строк на касаційне оскарження - поновленню, на підставі частини другої статті 390 ЦПК України.
Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
У разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення (частина четверта статті 394 ЦПК України).
Ухвала суду першої інстанції про відмову у відкритті провадження у справі не є ухвалою, якою закінчено розгляд справи, що підтверджено, зокрема, висновками Верховного Суду у постановах від 03 червня 2021 року у справі № 2-1210/11, від 08 червня 2021 року у справі № 2-1207/2011.
Колегія суддів встановила, що касаційна скарга є необґрунтованою, а правильне застосування судами норм процесуального права при вирішенні питання щодо відкриття провадження у цивільній справі є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування та тлумачення.
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Судова юрисдикція - це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі визначеного законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Таким критерієм може бути пряма вказівка у законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.
Згідно з частиною першою статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
У порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.
Частиною другою статті 4 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
Згідно зі статтею 20 ГПК України, господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках.
Статтею 1 Закону України «Про фермерське господарство» визначено, що фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, здійснювати її переробку та реалізацію з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих їм у власність та/або користування, у тому числі в оренду, для ведення фермерського господарства, товарного сільськогосподарського виробництва, особистого селянського господарства, відповідно до закону.
Згідно зі статтею 8 Закону України «Про фермерське господарство», фермерське господарство підлягає державній реєстрації у порядку, встановленому законом для державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, за умови набуття громадянином України або кількома громадянами України, які виявили бажання створити фермерське господарство, права власності або користування земельною ділянкою.
Тобто, фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян зі створенням юридичної особи.
Наведене узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постановах від 15 березня 2018 року у справі № 461/1930/16-ц та від 17 жовтня 2018 року у справі № 464/1874/17.
Разом з цим, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 березня 2018 року у справі № 461/1930/16-ц (провадження № 14-60цс18) вказано, що господарські суди на загальних підставах вирішують усі спори між суб`єктами господарської діяльності, а також спори, пов`язані, зокрема, з вимогами про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктом публічно-правових відносин, - за умови, що такі вимоги не об`єднуються з вимогою вирішити публічно-правовий спір і за своїм суб`єктним складом підпадають під дію статті 4 ГПК України.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
ФГ  ОСОБА_1 заявило позов про відшкодування моральної шкоди, завданої діями суб`єкта владних повноважень, така вимога не об`єднана з вимогою вирішити публічно-правовий спір, отже за суб`єктним складом цей спір належить до юрисдикції господарських судів. Таким чином, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у відкритті провадження у цивільній справі на підставі пункту 1 частини першої статті 186 ЦПК України.
Оскільки правильне застосування судами норм права при вирішенні питання про відмову у відкритті провадження у цивільній справі є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, а касаційна скарга є необґрунтованою, колегія суддів дійшла висновку про відмову у відкритті касаційного провадження.
Право ФГ ОСОБА_1на доступ до правосуддя не порушено, оскільки судами попередніх інстанцій роз`яснено право на звернення до компетентного суду.
Оскільки у відкритті касаційного провадження відмовлено, клопотання ФГ ОСОБА_1про звільнення від сплати судового збору судом не вирішувалось.
Керуючись частиною другою статті 390, частиною першою, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Клопотання фермерського господарства ОСОБА_1 про поновлення строку на касаційне оскарження судових рішень задовольнити.
Поновити фермерському господарству ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження ухвали Галицького районного суду м. Львова від 12 січня 2023 року та постанови Львівського апеляційного суду від 08 травня 2023 року.
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргоюфермерського господарства ОСОБА_1 на ухвалу Галицького районного суду м. Львова від 12 січня 2023 року та постанову Львівського апеляційного суду від 08 травня 2023 року у справі за позовом фермерського господарства ОСОБА_1 до Львівської обласної прокуратури, держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди відмовити.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.
Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                 О. М. Осіян
 
                                                                                                          О. В. Білоконь
 
                                                                                             В. В. Шипович