УХВАЛА

20 червня 2024 року   
Київ
справа № 320/10458/23
адміністративне провадження № К/990/23075/24

Верховний  Суд  у  складі  судді-доповідача  Касаційного  адміністративного  суду  Гімона М.М., перевіривши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 31.10.2023 та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 30.04.2024 у справі № 320/10458/23 за позовом Головного управління ДПС у м. Києві до ОСОБА_1 про стягнення податкового боргу,
ВСТАНОВИВ:
14.06.2024 до суду втретє надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 (далі - скаржник), направлена до суду через підсистему «Електронний суд» 14.06.2024.
Під час перевірки зазначеної касаційної скарги на предмет дотримання вимог статті 330 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) встановлено, що у касаційній скарзі не викладені передбачені КАС України підстави для оскарження судових рішень в касаційному порядку.
Системний аналіз частини четвертої статті 328 КАС України і пункту 4 частини другої статті 330 КАС України дає підстави для висновку, що при касаційному оскарженні судових рішень, зазначених у частині першій статті 328 КАС України, у касаційній скарзі обґрунтування неправильного застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права має обов`язково наводитись у взаємозв`язку із посиланням на відповідний пункт частини четвертої статті 328 КАС України як на підставу для касаційного оскарження судового рішення. 
При цьому, вимогам касаційної скарги щодо скасування судових рішень про задоволення позову має кореспондувати викладення у касаційній скарзі підстав для оскарження судових рішень у взаємозв`язку із усіма висновками, які стали підставою для задоволення позову. Тобто, вимоги касаційної скарги мають бути сформульовані і відповідати їх безпосередньому обґрунтуванню.
Касаційна скарга має містити обґрунтування неправильного застосування судами норм матеріального права та/або порушення норм процесуального права послідовне у взаємозв`язку із усіма висновками судів попередніх інстанцій, які стали підставою для задоволення позову та обов`язковим посиланням на відповідний пункт частини четвертої статті 328 КАС України (з наведенням обов`язкових умов у їх взаємозв`язку, передбачених для відповідної підстави).
Обов`язковими умовами при оскарженні судових рішень на підставі пунктів 1 - 3 частини четвертої статті 328 КАС України є зазначення у касаційній скарзі:
- 1) норми матеріального права, яку неправильно застосовано судами; 2) постанови Верховного Суду і який саме висновок щодо застосування цієї ж норми у ній викладено; 3) висновок судів, який суперечить позиції Верховного Суду; 4) в чому полягає подібність правовідносин у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду i у якій подається касаційна скарга) (для пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України)
- 1) норми матеріального права, яку неправильно застосовано судом апеляційної інстанції; 2) постанову Верховного Суду, у якій викладено висновок щодо правильного застосування норми права, від якого належить відступити; 3) вмотивоване обґрунтування необхідності такого відступу; 4) висновок, який на думку скаржника відповідає правильному тлумаченню і застосуванню цієї норми (для пункту 2 частини четвертої статті 328 КАС України);
- 1) норми матеріального права, яку неправильно застосовано судом апеляційної інстанції, висновок щодо правильного застосування якої ще не сформульовано Верховним Судом; 2) висновок апеляційного суду, який на переконання скаржника є неправильним; 3) у чому полягає помилка суду при застосуванні відповідної норми права; 4) як на думку скаржника відповідна норма повинна застосовуватися (для пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України).
Крім того, при поданні касаційної скарги на підставі пунктів 1-3 частини четвертої статті 328 КАС України зазначені скаржником норми права, які на його переконання неправильно застосовано судами, повинні врегульовувати спірні правовідносини, а питання щодо їх застосування ставилося перед судами попередніх інстанції в межах підстав позову та/або заперечень сторін (наприклад, з точки зору порушення їх позивачем/відповідачем).
Також обов`язковою умовою при оскарженні судових рішень на підставі пунктів 1 і 2 частини четвертої статті 328 КАС України є подібність правовідносин у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду і у якій подається касаційна скарга).
Подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) визначається обставинами кожної конкретної справи.
При цьому, обставини, які формують зміст правовідносин і впливають на застосування норм матеріального права, та оцінку судами їх сукупності не можна вважати подібністю правовідносин.
У касаційній скарзі міститься посилання на пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України. Скаржник вважає, що:
- суди попередніх інстанцій неправильно застосували статтю 122 КАС України і не врахували висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 28.03.2018 у справі № 809/1087/17, від 22.11.2018 у справі №815/91/18, від 31.03.2021 у справі №240/12017/19, від 21.02.2020 у справі №340/1019/19, від 25.02.2020 у справі № 1340/5767/18;
- суди попередніх інстанцій неправильно застосували підпункт 164.2.17 пункту 164.2 статті 164 ПК України і не врахували висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 14.02.2019 у справі № 813/330/16, від 22.05.2019 у справі №821/3224/15-а, від 15.05.2018 у справі № 821/1594/17, від 19.07.2019 у справі №826/4240/18, від 04.06.2020 у справі № 826/7305/17, від 18.01.2021 у справі № 120/935/19-а.
Скаржник наполягає на тому, що ГУ ДПС пропустило встановлений статтею 122 КАС України строк для звернення до суду з позовом, а саме по собі оголошення карантину не зупинило роботу податкових органів та судів, відповідно, позивач не був позбавлений можливості подати цей позов. Крім того, суди не врахували, що до складу анульованого банком боргу відповідача включені нараховані проценти, які не є додатковим благом платника податків.
Слід зазначити, що у касаційній скарзі жодним чином не обґрунтовано подібності правовідносин, які є предметом розгляду у справі № 320/10458/23, до правовідносин, які були предметом розгляду Верховним Судом, на постанови якого посилається скаржник.
Натомість, відсутні підстави вважати такі правовідносини подібними.
Так, у наведених скаржником постановах Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 809/1087/17, від 22.11.2018 у справі №815/91/18, від 31.03.2021 у справі №240/12017/19, від 21.02.2020 у справі №340/1019/19 не вирішувалося питання темпоральних меж на реалізацію контролюючим органом права на звернення до суду з позовом про стягнення податкового боргу. 
Натомість щодо такого питання усталеною є позиція Верховного Суду, викладена зокрема у постанові від 25.02.2020 у справі № 1340/5767/18, відповідно до якої контролюючий орган може звернутися до адміністративного суду з позовом про стягнення податкового боргу з платників податків із дотриманням відповідних умов, встановлених пунктом 95.2 статті 95 ПК України, які надають право на примусове стягнення податкового боргу, а також строку - 1095 календарних днів з дня виникнення податкового боргу. Строк у 1095 днів є присічним для контролюючого органу, протягом і в межах якого ним можуть бути вжиті заходи щодо погашення податкового боргу, в тому числі і шляхом звернення до суду з позовом, проте, норми пункту 102.4 статті 102 ПК України не є такими, що обмежують суд у праві ухвалювати судове рішення про стягнення податкового боргу після закінчення 1095-денного строку, з вимогою про стягнення якого контролюючий орган звернувся вчасно.
Однак, і такий висновок сформульований у неподібних до цієї справи правовідносинах, оскільки у цій справі позов пред`явлено у 2023 році і суд застосував абзац десятий пункту 52-2 підрозділу 10 «Інші перехідні положення» розділу XX «Перехідні положення» ПК України, який набрав чинності 18.03.2020. 
У питанні застосування цієї норми також наявний висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 23.12.2022 у справі №140/12235/21, відповідно до якого станом на час звернення до суду з позовом (у такій справі позов було подано у 2021 році) ПК України встановив зупинення перебігу усіх строків давності, встановлених статтею 102 ПК України, на період з 18 березня 2020 року по останній календарний день місяця (включно), в якому завершується дія карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби (COVID-19). Відповідно, суд у такій справі дійшов висновку, що перебіг 1095-денного строку зупинився 18 березня 2020 року, а тому не можна вважати, що позивачем пропущено строк давності для звернення до суду з позовом про стягнення податкового боргу, який за встановленими судами обставинами виник 20.10.2017 (за податковим повідомленням-рішенням №0115101307) та 17.11.2017 (за податковим повідомленням-рішенням №0167751307).
За змістом постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 30.04.2024, саме такий висновок у ній і викладено. Також суд апеляційної інстанції керувався пунктом 69 підрозділу 10 розділу XX Податкового кодексу України і пунктом 102.9 статті 102 ПК України, які набрали чинності після введення воєнного стану на території України.
Однак, касаційна скарга не містить обґрунтування неправильного застосування судом зазначених норм матеріального права у взаємозв`язку із визначенням підстави для касаційного оскарження судових рішень відповідно до частини четвертої статті 328 КАС України.
У наведених скаржником постановах Верховного Суду від 14.02.2019 у справі № 813/330/16, від 22.05.2019 у справі №821/3224/15-а, від 15.05.2018 у справі № 821/1594/17, від 19.07.2019 у справі №826/4240/18, від 04.06.2020 у справі № 826/7305/17, від 18.01.2021 у справі № 120/935/19-а предметом судового розгляду були податкові повідомлення-рішення про визначення грошових зобов`язань, натомість, у справі, у якій подано касаційну скаргу - стягнення податкового боргу, який виник на підставі податкових повідомлень-рішень.
Верховний Суд у постановах, зокрема, але не виключно, від 29.01.2021 у справі № 814/948/17, від 13.01.2021 у справі № 819/1399/17, від 11.06.2020 у справі №824/20/17-а, висловлював позицію, яка, якщо її систематизувати, полягає в тому, що факт узгодження податкового зобов`язання має наслідком обов`язок платника податку сплатити таке зобов`язання у встановлений законом строк. Невиконання обов`язку зі сплати узгодженого податкового зобов`язання призводить до набуття таким зобов`язанням статусу податкового боргу, процедура стягнення якого визначається законом. У справах про стягнення податкового боргу предметом доказування є обставини, які свідчать про наявність підстав, з якими закон пов`язує можливість стягнення податкової заборгованості в судовому порядку; встановлення факту її сплати в добровільному порядку або встановлення відсутності такого факту; перевірка вжиття контролюючим органом заходів щодо стягнення податкового боргу на підставі та в черговості, встановлених ПК України, тощо. Питання правомірності визначення суми податкового зобов`язання не охоплюється предметом таких позовів.
З урахуванням викладеного суд вважає, що доводи відповідача, які викладені у касаційній скарзі із посиланням на пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України є такими, що наведені безвідносно до висновків судів і обставин, що мають місце у цій справі.
Суд звертає увагу, що обов`язковою умовою для оскарження судового рішення на підставі пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України є подібність правовідносин, адже відсутність подібності правовідносин зумовлює в подальшому закриття касаційного провадження, відкритого на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України (пункт 5 частини першої статті 339 КАС України).
Відповідно, оскільки скаржник посилається на постанови Верховного Суду, які викладені у справах, правовідносини у яких не є подібними до правовідносин, які виникли у справі, у якій подано касаційну скаргу, це унеможливлює відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України.
Суд касаційної інстанції не може самостійно визначати підстави касаційного оскарження, такий обов`язок покладено на особу, яка оскаржує судові рішення, оскільки в ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина третя статті 334 КАС України), а в подальшому саме в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення (частина перша статті 341 КАС України).
Отже, відсутність у касаційній скарзі визначених законом підстав касаційного оскарження або їх некоректне (помилкове) визначення, або визначення безвідносно до предмета спору у конкретній справі, у якій подається касаційна скарга, унеможливлює її прийняття та відкриття касаційного провадження. 
Згідно з пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку. 
За таких обставин, касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає поверненню як така, що не містить підстав касаційного оскарження рішення Київського окружного адміністративного суду від 31.10.2023 та постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 30.04.2024.
На підставі вищенаведеного та керуючись положеннями статей 328, 330, 332, 359 КАС України, 
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 31.10.2023 та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 30.04.2024 у справі № 320/10458/23 за позовом Головного управління ДПС у м. Києві до ОСОБА_1 про стягнення податкового боргу - повернути скаржнику.
Копію даної ухвали надіслати учасникам справи у порядку, визначеному статтею 251 КАС України.
Роз`яснити скаржнику, що повернення касаційної скарги не позбавляє його права повторного звернення до Верховного Суду.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання й оскарженню не підлягає.
Суддя                                                                                  М.М. Гімон