ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
03 червня 2024 року
м. Хмельницький

Справа № 686/9133/23
Провадження № 22-ц/4820/1115/24

Хмельницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: П`єнти І.В. (суддя-доповідач), Корніюк А.П., Талалай О.І. 
 
секретар судового засідання Заворотна А.В.
 
за участю: позивача ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 , представників відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 
розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Хмельницької обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції в Хмельницькій області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , Хмельницької обласної прокуратури та Головного управління Національної поліції в Хмельницькій області на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 21 березня 2024 року (суддя Стефанишин С.Л).
Заслухавши доповідача, пояснення учасника справи та представників учасників справи, превіривши матеріали справи, ознайомившись з доводами апеляційних скарг, суд

в с т а н о в и в :
У квітні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Хмельницької обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції в Хмельницькій област, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди. 
В обґрунтування позовних вимог вказував, що 14.01.2020 старшим слідчим СВ ХРВП ХВП ГУНП в Хмельницькій області ОСОБА_6 йому було повідомлено про підозру у вчинені кримінального правопорушення, яке передбачене ч. 5 ст. 191 КК України, 13.02.2020 тим же слідчим позивачу було повідомлено про нову підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, які передбачені ч. 5 ст. 191 та ч. 2 ст. 366 КК України.
За наслідками розгляду кримінальної справи №686/6037/20 Хмельницьким міськрайонним судом Хмельницької області було ухвалено вирок від 03.08.2022, яким ОСОБА_1 визнано невинуватим та виправдано у вчиненні вказаних кримінальних правопорушень.
Ухвалою Хмельницького апеляційного суду від 03.11.2022 вирок Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 03.08.2022 у цій справі залишено без змін.
Позивач вважає, що дії органів досудового розслідування, органів, що здійснювали оперативно-розшукову діяльність, дії прокуратури та судові рішення слідчого судді Хмельницького міськрайонного суду у цій справі є такими, що порушили його особисті немайнові права та свободи. В результаті безпідставного здійснення стосовно нього кримінального провадження за підозрою у вчиненні особливо тяжкого злочину, а також під час тривалого судового розгляду кримінальної справи судами першої, апеляційної та касаційної інстанцій позивачу було завдано значної моральної шкоди.
Протягом тривалого часу, починаючи з початку здійснення щодо нього відповідних оперативно-розшукових заходів, подальших слідчих дій, включаючи і негласні слідчі дії та в ході судового розгляду безпідставно обмежувались його конституційній права, відчувалося втручання в його особисте життя.
Весь час позивач перебував у стресовому стані, був позбавлений можливості у повній мірі займатись своїми повсякденними справами, приділяти увагу своїй сім`ї, займатись підприємницькою діяльністю, адже участь у слідчих діях та судових засіданнях відняло занадто багато часу, який останній міг використати на своє благо та благо своєї сім`ї. Сам факт, спочатку безпідставної підозри, а згодом і обвинувачення у скоєнні особливо тяжкого злочину, викликало у ОСОБА_1 надто глибокі моральні переживання, а необхідність відстоювати свої інтереси створила ситуацію, коли останній повністю вимушений був приділити увагу участі у кримінальній справі, не маючи змоги приділяти належної уваги своїй сім`ї та близьким.
Обставини, які випливають із матеріалів кримінального провадження свідчать про протиправність і незаконність дій які вчинялись по відношенню до позивача, що в свою чергу мають причино-наслідковий зв`язок із погіршенням здоров`я, надмірним хвилюванням, стресом, приниженням честі та гідності усієї родини останнього, також негативно вплинула на емоційно-психологічне становище потреба перебувати в залі судових засідань, очікувати результату судового провадження, важко було сприйняти, що після виправдувального вироку, позивачу ще прийшлось перебувати в очікуванні судового рішення, на цей раз апеляційної інстанції. Був порушений нормальний, соціальний та побутовий ритм життя, адже, ОСОБА_1 шукав відповідних виходів для вирішення ситуації яка склалась.
Вказував, що 02.12.2015 органом досудового розслідування внесено відомості до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань за №12015240010007004 та розпочато слідство, в ході якого було проведено цілий комплекс оперативно-розшукових заходів та слідчих дій, під час яких обмежували його конституційні права. Органом досудового слідства, за дорученням прокуратури стосовно нього здійснювались негласні слідчі та розшукові дії, під час яких здійснювалось зняття інформації з телекомунікаційних мереж, фактично здійснювався контроль за його повсякденним та особистим життям.
Після того, як позивачу було оголошено підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, 14.01.2020 старшим слідчим було підготовлено клопотання про застосування відносно позивача запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту, яке 17.01.2020 ухвалою слідчого судді Хмельницького міськрайонного суду було задоволено. Таким чином, позивача фактично було обмежено у вільному пересуванні та вільному виборі місця проживання.
Крім того, 21.01.2020 за ухвалою слідчого судді Хмельницького міськрайонного суду було накладено арешт на належне позивачу на праві власності майно, чим спричинено матеріальні незручності та психологічний дискомфорт.
Зазначав, що в цілому, кримінальне переслідування здійснювалось відносно позивача в період з 14.01.2020 по 03.11.2020.
Вважаючи, що незаконним діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування та прокуратури йому було завдано моральної шкоди, з врахування заяви про зменшення позовних вимог, ОСОБА_1 просив стягнути з рахунку Державного бюджету України, розміщеного в Державній казначейській службі України, на користь ОСОБА_1 298910 грн. 
Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 21 березня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Хмельницької обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції в Хмельницькій області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди задоволено частково.
Стягнуто з рахунку Державного бюджету України, розміщеного в Державній казначейській службі України, на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 55000 грн.
В решті позовних вимог відмовлено.
Стягнуто з Хмельницької обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції в Хмельницькій області рівними частинами з кожного на користь держави судовий збір у розмірі 550 грн.
Стягнуто з Хмельницької обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції в Хмельницькій області рівними частинами з кожного на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу у розмірі 5537 грн.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду в цій частині скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі. При цьому, посилається на неправильне застосування судом до спірних правовідносин норм матеріального права. Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що застосування судом першої інстанції при визначенні розміру моральної шкоди на рівні мінімальної заробітної плати в сумі 1600 грн, жодним чином не забезпечить отримання справедливого відшкодування за незаконне притягнення його до кримінальної відповідальності, у зв`язку з чим категорично не погоджується із застосуванням місцевим судом при визначені моральної шкоди ч. 2 ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік».
Зазначає, що при ухваленні рішення суд першої інстанції неправильно витлумачив зміст статті 13 спеціального Закону, що вплинуло на правильність ухваленого рішення, оскільки статтею 8 Закону «Про Державний бюджет України на 2024 рік» установлено з 1 січня 2024 року мінімальну заробітну плату у місячному розмірі 7100 гривень, тому розмір відшкодування завданої скаржнику моральної шкоди має визначатись саме виходячи із вказаного розміру мінімальної заробітної плати, яка є актуальною на дату ухвалення судом рішення та відповідає положенням ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконним діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», який є спеціальним, і саме норми цього Закону визначають порядок визначення розміру моральної шкоди у спірних правовідносинах. 
Вказує, що при ухваленні оскаржуваного рішення судом не враховано період протягом якого відносно нього здійснювались негласні слідчі дії, а саме кримінальне переслідування відносно нього здійснювалось в період з 15.04.2019 по 03.11.2022, що становить 3 роки 6 місяців та 3 дні (42 місяці), тобто кримінальне переслідування почалось саме з 15.04.2019, коли відносно нього розпочали проводити негласні слідчі дії на підставі ухвали судді Хмельницького апеляційного суду.
Також вважає, що судом неправильно сформульовано резолютивну частину судового рішення, оскільки кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, що узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі 910/23967/16 від 19.06.2018.
ГУНП в Хмельницькій області, не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції в частині стягнення судових витрат з ГУНП в Хмельницькій області подало апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду в цій частині скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову в їх стягненні з ГУНП в Хмельницькій області. При цьому, посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права. 
Зазначає, що суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення помилково не врахував положення статті 1173 ЦК України, з якої вбачається, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою.
Хмельницька обласна прокуратура, не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції в частині стягнення судових витрат подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду в цій частині скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову в їх стягненні. При цьому, посилається на ухвалення судового рішення з порушенням судом норм процесуального права, неправильним застосуванням норм матеріального права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи. 
Вказує, що при винесенні рішення судом в частині судових витрат безпідставно ототожнено Державу Україна з Хмельницькою обласною прокуратурою, ГУНП в Хмельницькій області та Казначейством, що є порушенням ч. 2 ст. 176 ЦК України, відповідно до якої, юридичні особи, створені державою, якими є і відповідачі, не відповідають за зобов`язаннями Держави. Тому, витрачені позивачем суми на оплату правничої допомоги та судовий збір підлягають стягненню з Державного бюджету України. 
У відзиві ГУНП в Хмельницькій області на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін. Звертає увагу суду, на той факт, що позивачем неправильно визначено строк незаконного перебування під слідством і судом та наведено невірний розрахунок розміру відшкодування моральної шкоди. 
Державна казначейська служба України у відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просила залишити апеляційну скаргу без задоволення. В обґрунтування вказувала, що розмір відшкодування моральної шкоди завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, суд першої інстанції вірно визначив з урахуванням встановленого статтею 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2024 рік» розміру мінімальної заробітної плати на рівні 1600 грн.
Державна казначейська служба України у відзиві на апеляційну скаргу Хмельницької обласної прокуратури просила залишити апеляційну скаргу без задоволення. Вказувала, що статтею 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшук діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не передбачено відшкодування судових витрат на правничу допомогу, понесених під час розгляду цивільної справи про відшкодування шкоди, завданої органами громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування та прокуратури. Зі змісту позовної заяви вбачається, що суб`єктами позову, які, на думку позивача, є винними у заподіюванні шкоди є ГУНП в Хмельницькій області та Хмельницька обласна прокуратура, тому в силу приписів ч. 2 ст. 141 ЦПК України та ч.2 ст. 137 ЦПК України, витрати на професійну правничу допомогу можуть бути стягнуті не із Державного бюджету, а із суб`єктів, протиправними діями яких було завдано шкоду.
В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 підтримали подану позивачем апеляційну скаргу, просили апеляційні скарги Хмельницької обласної прокуратури та ГУНП в Хмельницькій області залишити без задоволення.
Представники відповідачів Хмельницької обласної прокуратури та ГУНП в Хмельницькій області Ленчик В.М., ОСОБА_4 підтримали апеляційні скарги відповідачів, апеляційну скаргу позивача просили залишити без задоволення. 
Представник відповідача ДКС України Рекрутняк Н.В. просив апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, апеляційну скаргу Хмельницької обласної прокуратури в частині стягнення витрат на правничу допомогу з Державного бюджету залишити без задоволення.
Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, апеляційні скарги Хмельницької обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції в Хмельницькій області слід задовольнити.
Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Частинами 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України передбачено що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення суду першої інстанції не відповідає в повній мірі.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що права позивача в період з 14.01.2020 по 03.11.2022 були обмежені, порушені його нормальні життєві зв`язки внаслідок протиправного притягнення до кримінальної відповідальності та позивач незаконно перебував під слідством та судом, а тому відповідно до Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшук діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», статті 1176 ЦК України має право на відшкодування моральної шкоди, яка підлягає розрахунку з врахуванням мінімальної заробітної плати, яка застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішенням суду в розмір 1600 грн відповідно до ч. 2 ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік».
Проте, з таким висновком суду першої інстанції не можна погодитись в повному обсязі.
Встановлено, що 02.12.2015 органами досудового розслідування внесено відомості до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань за №№12015240010007004 за ознаками злочину, передбаченого ч. 5 ст. 191, ч. 2 366 КК України, та розпочато досудове розслідування в ході якого було проведено комплекс оперативно-розшукових заходів та слідчих дій.
14.01.2020 позивачу ОСОБА_1 було оголошено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, а 17.01.2020 ухвалою слідчого судді Хмельницького міськрайонного суду задоволено клопотання слідчого про застосування до останнього запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту, чим обмежено позивача у вільному пересуванні та вільному виборі місця проживання.
21.01.2020 року ухвалою слідчого судді Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області накладено арешт на майно, яке належить позивачу на праві власності.
Крім того, під час проведення досудового розслідування по відношенню до позивача здійснено комплекс негласних слідчих (розшукових) дій на підставі ухвал слідчих суддів Хмельницького апеляційного суду від 15.04.2019, що також становило втручання в особисті немайнові права ОСОБА_1 .
Вироком Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області у кримінальній справі № 686/6037/20 від 03.08.2022 ОСОБА_1 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 5 ст. 191, ч. 2 ст. 366 КК України та виправдано його оскільки не доведено, що кримінальні правопорушення вчинені обвинуваченим.
Ухвалою Хмельницького апеляційного суду у кримінальній справі № 686/6037/20 від 03.11.2022 апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_7 залишено без задоволення, а вирок Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 03.08.2022 - без змін.
Дані обставини підтверджуються матеріалами справи.
Згідно із ст. 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Відповідно до п.2 ч.2 ст. 1167 ЦК України, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт, то моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала.
Згідно із положеннями частин 1, 2, 7 статті 1176 ЦК України, шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування такої шкоди встановлюється законом.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі Закону) підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадянина.
Згідно з пунктом 2 частини першої статті 2 цього Закону, право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.
Відповідно до пункту 5 статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується моральна шкода.
Відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (частини перша, п`ята, шоста статті 4 Закону).
Оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 12 липня 2007 року «STANKOV v. BULGARIA», § 62).
Згідно з частинами другою, третьою статті 13 Закону, розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.
У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи, при цьому визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування.
У постанові від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що законодавець визначив мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом, починаючи з часу пред`явлення обвинувачення до набрання виправдувальним вироком законної сили або ухвалою про закриття кримінального провадження. Цей розмір моральної шкоди у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Проте, визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичний біль, душевні і психічні страждання тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, часу та зусиль, потрібних для відновлення попереднього стану, і самої можливості такого відновлення у необхідному чи повному обсязі.
Тож суд повинен з`ясувати усі доводи позивача, наведені ним на обґрунтування як обставин завдання, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір відшкодування моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.
Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що у зв`язку із кримінальним переслідуванням з боку правоохоронних органів, внаслідок пред`явлення обвинувачення, повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення та незаконного перебування під слідством і судом, за яким позивач зазнав душевних переживань та надзвичайного впливу, що призвело до змін його життєвого укладу та завдало йому значних страждань, останній має право на отримання відшкодування моральної шкоди згідно із Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».
Разом з тим, при визначенні розміру моральної шкоди суд першої інстанції припустився помилки.
При розрахунку гарантованого мінімального розміру моральної шкоди суд першої інстанції послався на положення ч.2 ст.8 Закону України «Про Державний бюджет на 2024 рік», якою визначено розмір мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду, на рівні 1600 грн.
Проте, Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність,органів досудового розслідування, прокуратури і суду» є спеціальним і саме норми цього Закону регулюють порядок визначення моральної шкоди у спірних правовідносинах.
Зміни до ст.13 вказаного Закону законодавцем не вносилися і його норми не передбачають визначення розміру відшкодування із розрахункової величини, визначеної будь-яким іншим законом, зокрема, Законом України «Про Державний бюджет України».
До того ж, Верховний Суд неодноразово у своїх постановах надавав тлумачення ст.13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та висловлював правові позиції щодо порядку визначення розміру моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду.
Згідно з правовим висновком, викладеним Верховним Судом України у постанові від 02 грудня 2015 року у справі №6-2203цс15, від якого Верховний Суд не відступав та підтримує у своїх постановах, відповідно до ч.3 ст.13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом, при цьому суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.
У постанові від 18 жовтня 2023 року у справі №705/4489/20 Верховний Суд щодо застосування ст.13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» зазначив, що тлумачення наведеної норми закону свідчить про те, що межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеним законодавством, за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування.
Конституційний Суд України у своїх Рішеннях від 9 липня 2007 року №6-рп/2007, від 22 травня 2008 року №10-рп/2008, від 27 лютого 2020 року №3-р/2020, від 28 серпня 2020 року №10-р/2020 неодноразово наголосив на тому, що предмет регулювання Бюджетного кодексу України, так само як і предмет регулювання законів України про Державний бюджет України на кожний рік, є спеціальним, обумовленим положеннями пункту 1 частини другої статті 92 Основного Закону України, а тому вказаними актами законодавства не можна вносити зміни до інших законів України, зупиняти їх дію чи скасовувати їх, а також встановлювати інше (додаткове) законодавче регулювання відносин, відмінне від того, що є предметом спеціального регулювання іншими законами України, а скасування чи зміна законом про Державний бюджет України обсягу прав і гарантій та законодавчого регулювання, передбачених у спеціальних законах, суперечить статті 6, частині другій статті 19, статті 130 Конституції України.
Отже, ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» в частині визначення розміру мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду, на рівні 1600 грн, не підлягає застосуванню при вирішенні спору у цій справі.
Також, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що відшкодування моральної шкоди, заподіяної позивачу, не є, в розумінні ст.ст. 56, 62 Конституції України, Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», ст.ст.1167, 1176 ЦК України «виплатою», а відтак, підстави для застосування положень ч.2 ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» відсутні.
Керуючись наведеними висновками Конституційного Суду України, апеляційний суд приходить до висновку при визначенні розміру компенсації моральної шкоди, гарантованого Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», слід виходити з розміру мінімальної заробітної плати, встановленої Законом України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» станом на момент ухвалення судового рішення, тобто з суми 7100 грн. І з цього приводу, є підставними доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 .
Установлено, що позивач перебував під слідством і судом в період з 14.01.2020 по 03.11.2022, що становить 33 місяці 21 день.
Таким чином, гарантований державою мінімальний розмір компенсації моральної шкоди становить 239270 грн 07 коп. (33 місяці 21 день Х 7100,00 грн).
З огляду на викладене, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, обставин справи щодо вжиття відносно позивача і негласних слідчих дій, апеляційний суд приходить до висновку щодо часткового задоволення позову в частині відшкодування моральної шкоди та стягнення на користь позивача моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, в розмірі 250 000 грн.
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо включення в період перебування під слідством та судом строку протягом якого відносно нього здійснювались негласні слідчі дії, а саме в період з 15.04.2019 не ґрунтуються на нормах матеріального права.
Щодо стягнення грошових коштів безпосередньо з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь позивача, апеляційний суд зазначає наступне.
Відповідно до ст. 2 ЦК України, учасником спірних правовідносин у справі про відшкодування шкоди за рахунок держави на підставі ст. 1174 ЦК України є держава Україна, а тому вона має бути відповідачем.
Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (ч. 2 ст. 2 ЦК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.
Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України.
У пунктах 5.4, 6.9 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110цс18) вказано, що у випадку, коли шкода завдається органом державної влади, його посадовою або службовою особою, відшкодовувати таку шкоду зобов`язана держава, яка бере участь у справі через відповідні органи: орган, дії, бездіяльність якого призвели до негативних наслідків, та орган Державної казначейської служби України.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19) вказано, що у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді. У справах про відшкодування шкоди державою вона бере участь як відповідач через той орган, діяннями якого завдано шкоду. Хоча наявність такого органу для того, щоб заявити відповідний позов до держави України, не є обов`язковою. Участь у вказаних справах Державної казначейської служби України чи її територіальних органів не є необхідною.
Відповідний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 22 липня 2020 року у справі № 495/6187/16 (провадження № 61-8385св20), від 29 червня 2022 року у справі № 201/9398/20 (провадження № 61-11520св21).
З огляду на вказане вище, стягнення моральної шкоди відповідно до Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» здійснюється безпосередньо з Державного бюджету України. 
Таким чином, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням апеляційним судом нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог.
Згідно з частинами 1, 13 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Пунктами 1, 2 ч. 3 ст. 133 ЦПК України передбачено, що до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу, пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи. 
На підставі ч.ч. 1-6 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
У розумінні положень частин п`ятої-шостої статті 137 ЦПК України,зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова ухвала Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.12.2021 у справі № 927/237/20). 
Визначивши розмір судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами, суд здійснює розподіл таких витрат.
Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.
За нормами частини 8 статті 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Частиною 1 статті 81 ЦПК України також визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Встановлено, що в суді першої інстанції представником позивача ОСОБА_2 подавалась заява про стягнення витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 30000 грн. До вказано заяви долучено договір про надання правової (правничої) допомоги від 16.10.2023, копії платіжних інструкцій від 30.10.2023 та від 31.01.2024 про сплату витрат на правничу допомогу в розмірі 30000 грн (15000+15000) (а.с. 107-114 т. 1).
Відповідно до пункту 3.3. договору про надання правової (правничої) допомоги, сторони домовилися, що за правову допомогу, передбачену в п.п. 1.2 замовник сплачує виконавцю винагороду у фіксованому розмірі 30000 грн.
При цьому, відповідачі подали до суду першої інстанції клопотання щодо зменшення розміру витрат на правничу допомогу. 
З огляду на викладене вище, з Державного бюджету України на користь позивача підлягають відшкодуванню витрати на правничу допомогу, понесені в суді першої інстанції, пропорційно розміру задоволених позовних вимог (83,64%), з врахуванням заяв відповідачів щодо неспівмірності таких витрат, в розмір 20000 грн, що відповідає критерію розумної необхідності таких витрат.
Судові витрати по оплаті судового збору слід віднести на рахунок держави.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Апеляційні скарги Хмельницької обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції в Хмельницькій області задовольнити.
Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 21 березня 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 250 000 гривень моральної шкоди. В решті позовних вимог відмовити.
Судові витрати по оплаті судового збору віднести на рахунок держави.
Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 20000 гривень витрат на професійну правничу допомогу.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 06 червня 2024 року.

Суддя-доповідач                                                 І.В. П`єнта

Судді:                                                                А.П. Корніюк

                                О.І. Талалай