ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
Іменем України
04 червня 2024 року
м. Харків
справа №953/2773/23
провадження №22-ц/818/1976/24
Харківський апеляційний суд у складі:
Головуючого: Маміної О.В.
суддів: Пилипчук Н.П., Тичкової О.Ю.
за участю секретаря: Сізонової О.О.,
учасники справи:
позивачі –  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 
відповідач -  ОСОБА_3 
третя особа - приватний виконавець виконавчого округу Харківської області Бабенко Дмитро Анатолійович, Акціонерне товариство «СЕНС БАНК»
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору приватний виконавець виконавчого округу Харківської області Бабенко Дмитро Анатолійович, Акціонерне товариство «СЕНС БАНК» про зняття арешту з майна, -
за апеляційними скаргами представника ОСОБА_2 адвоката Індутного - Шматько Станіслава Миколайовича та представника ОСОБА_1 адвоката Індутного - Шматько Станіслава Миколайовича на рішення Київського районного суду м.Харкова від 07 лютого 2024 року, постановлене суддею Зубом Г.А. 
в с т а н о в и в :
У квітні 2023 року позивачі ОСОБА_2 , ОСОБА_1 звернулися до суду із позовом, в якому просили зняти арешт з частини квартири за адресою: АДРЕСА_1 , накладений постановою приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Бабенка Д.А. про арешт майна боржника від 10.05.2018 у ВП №56351194.
Рішенням Київського районного суду м.Харкова від 07 лютого 2024 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.
В апеляційних скаргах представник ОСОБА_2 та ОСОБА_1 адвокат Індутний - Шматько Станіслав Миколайович просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; зазначає, що суд не взяв до уваги, що відповідачем у справах за позовами про звільнення з-під арешту майна є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних відносин щодо такого майна (висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 905/386/18 (провадження № 12-85гс19)). Особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту (частина перша статті 59 Закону України «Про виконавче провадження»). У даному випадку позивачами було залучено відповідачем ОСОБА_3 , який є боржником у виконавчому провадженні, тому є належним відповідачем.
Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційних скарг і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд виходив із того, що при зверненні до суду позивачі неповно визначили суб`єктний склад учасників справи, зокрема, крім боржника, не залучено особу, в інтересах яких накладено арешт, співвідповідачем, що унеможливлює правильне встановлення фактичних обставин та вирішення спору по суті. Вирішити питання про скасування арешту, накладеного у межах виконавчого провадження, без залучення до участі у справі в якості відповідача особи, на користь якої накладено такий арешт, є неможливим
Такі висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.
Судовим розглядом встановлено, що згідно свідоцтва про право на житло від 01.09.1997, виданого Харківським міським центром приватизації державного житлового фонду, співвласниками квартири АДРЕСА_2 на праві спільної сумісної власності стали ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 .
За договором про встановлення розміру часток від 01.11.2012, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Прокопенко А.В., зареєстрованого в реєстрі за № 5074, кожному із співвласників ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 належить 1/4 частка квартири АДРЕСА_2 .
07.11.2012 ОСОБА_3 подарував позивачці ОСОБА_2 свою 1/4 частину квартири АДРЕСА_2 .
Згідно витягу про державну реєстрацію прав від 26.11.2012 за ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 07.11.2012 зареєстровано право власності на 1/4 частину квартири АДРЕСА_2 .
Як вбачається з повідомлення КП «Харківське міське БТІ» №11324/04-08 від 09.10.2018, яке було надіслано приватному нотаріусу ХМНО Орловській В.Г., згідно матеріалів інвентаризаційної справи реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_2 станом на 31.12.2012 проведено наступним чином: 3/4 частини на праві спільної часткової власності на ім`я ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 по 1/4 частині кожному, на підставі свідоцтва про право власності на житло від 01.09.1997 та 1/4 частина на праві приватної власності на ім`я ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 07.11.2012.
У зв`язку з технічною помилкою допущеною при реєстрації права власності на 1/4 частину квартири АДРЕСА_2 на ім`я ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 07.11.2012 в електронному реєстрі було помилково виключено « ОСОБА_4 » замість « ОСОБА_3 ».
Позивачці ОСОБА_2 належить на праві власності 1/2 частина квартири АДРЕСА_2 , що відображено в Державному реєстрі прав нерухомого майна та відповідає дійсності. Позивачу ОСОБА_1 належить на праві власності частка спірної квартири.
Як убачається з  Державного реєстру прав нерухомого майна ОСОБА_3  належить частки квартири  АДРЕСА_2 .
07.05.2018року приватним виконавцем виконавчого округу Харківської області Бабенко Д.А. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №56351194 з примусового виконання виконавчого листа № 640/5888/15-ц, виданого Київським районним судом м. Харкова 27.11.2017 про стягнення з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Альфа-Банк» заборгованості за кредитним договором в розмірі 521813,08 грн., та в межах вказаного ВП складено постанову про арешт майна від 10.05.2018, відповідно до якої накладено арешт на частку спірної квартири.
Таким чином, позивачці ОСОБА_2 належить на праві власності 1/2 та 1/8 частина квартири АДРЕСА_2 , позивачу ОСОБА_1 належить на праві власності та 1/8 частка спірної квартири, що відображено в Державному реєстрі прав нерухомого майна та відповідає дійсності.
Звертаючись до суду із позовом, позивачі наголошували, що через технічну помилку допущено при реєстрації права власності, накладений приватним виконавцем арешт на частку спірної квартири порушує їх права.
Підставою для звернення до суду є наявність порушеного права (охоронюваного законом інтересу), і таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. При цьому для отримання судового захисту необхідно довести законність цих прав у суді.
За таких обставин особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.
Відповідно до частини першої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.
Зазначена норма є спеціальною, в якій закріплено порядок вирішення спорів, що виникають під час виконання судових рішень у особи, яка не є боржником у виконавчому провадженні, з приводу накладення арешту на майно такої особи і у разі виникнення спору належним способом захисту прав особи є саме звернення до суду з позовом про визнання права власності на майно та зняття з нього арешту.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 905/386/18 (провадження № 12-85гс19) зроблено висновок про те, що відповідачем у справах за позовами про звільнення з-під арешту майна є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних відносин щодо такого майна. При цьому орган державної виконавчої служби у відповідних випадках може залучатися судом до участі у справах як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору. Вимоги інших осіб щодо належності саме їм, а не боржникові майна, на яке накладено арешт, реалізується шляхом подання ними з додержанням правил юрисдикційності позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на майно і звільнення його з-під арешту. В такому ж порядку розглядаються вимоги осіб, які не є власниками майна, але володіють ним з підстав, передбачених законом. Орган державної виконавчої служби у відповідних випадках може залучатися судом до участі у справах як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору.
Таким чином, позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику(речове право на чуже майно). Відповідачами у справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів (орган фіскальної служби), банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення.
Такий же висновок щодо застосування норм права міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 грудня 2019 року (провадження № 11-680апп19).
Звертаючись до суду з цим позовом, позивачі ставлять перед судом питання про звільнення належного їм нерухомого майна з-під арешту, оскільки накладення арешту на квартиру порушує їх право власності, захист якого передбачено статтею 41 Конституції України, статями 317, 319, 321, 391 ЦК України.
Відповідно до вимог статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 369/10789/14 (провадження № 14-703цс19) вказано, що за статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. Загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів визначений статтею 16 ЦК України. Як способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Особа, якій належить порушене право, може скористатися не будь-яким на свій розсуд, а певним способом захисту такого свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини, або договором. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.
Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц та від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17.
Судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції, що позивачами невірно визначено суб`єктний склад, а саме позовні вимоги заявлені лише до боржника ОСОБА_3 .
Разом з тим відповідачем у даній категорії справ повинна бути особа, в інтересах якої накладено арешт, оскільки питання зняття арешту стосується їх прав.
Доводи апеляційної скарги про те, що суд мав можливість залучити співвідповідача самостійно, суперечить вимогам закону, оскільки саме позивач звертаючись до суду із позовом визначає склад відповідачів у справі.
Висновок суду про відмову у позові з мотивів незалучення до участі у справі в якості відповідача особи, в інтересах якої накладено арешт, відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Доводи апеляційної скарги висновки суду першої інстанції не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -
п о с т а н о в и в:
Апеляційні скарги представника ОСОБА_2 адвоката Індутного - Шматько Станіслава Миколайовича та представника ОСОБА_1 адвоката Індутного - Шматько Станіслава Миколайовича - залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м.Харкова від 07 лютого 2024 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Головуючий:                                                                                О.В. Маміна
Судді:                                                                               Н.П. Пилипчук
О.Ю. Тичкова

Повний текст постанови складено 05.06.2024