ПОСТАНОВА                                                                                                 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
15 квітня 2024 року                         
м. Київ
 
справа № 201/2403/23
провадження № 61-17735св23 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Тітова М. Ю.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач -  ОСОБА_2 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні майном та виселення без надання іншого жилого приміщення
 
за касаційною скаргою представника  ОСОБА_1 - адвоката Соколенко Тамари Олександрівни на рішенняЖовтневого районного суду                                         м. Дніпропетровська від 18 липня 2023 року у складі судді Демидової С. О. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 08 листопада 2023 року у складі колегії суддів: Космачевської Т. В., Канурної О. Д., Халаджи О. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1. Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
 
У лютому 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просив визнати припиненим право користування ОСОБА_2 житлом, а саме - квартирою АДРЕСА_1 ; усунути ОСОБА_1 перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження жилим приміщенням, а саме - квартирою АДРЕСА_1 , шляхом виселення ОСОБА_2 без надання іншого жилого приміщення та зняття її з зареєстрованого місця проживання.
 
Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 посилався на те, що він є власником квартири за вказаною адресою. 19 грудня 2015 року між ним та ОСОБА_2 був укладений шлюб, який рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 02 березня 2022 року розірвано. Під час шлюбу у них народилася донька, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
 
З 2015 року сім`я ОСОБА_4 під час перебування в шлюбі проживала в належній позивачу квартирі. 
 
Восени 2021 року, коли між подружжям стали виникати непорозуміння, позивач виїхав зі своєї квартири, а відповідачка разом з донькою залишилися там проживати.
 
У добровільному порядку відповідачка відмовляється звільнити квартиру та перешкоджає позивачу в користуванні його власністю, не сплачує комунальних послуг. У зв`язку з цим позивач просив позов задовольнити.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська рішенням від 18 липня 2023 року                        в задоволенні позову відмовив.
 
Суд першої інстанції мотивував рішення тим, що позовні вимоги                                                        є необґрунтованими, оскільки відповідачка правомірно набула право користування спірним житлом, оскільки проживала у квартирі за згодою позивача як член його сім`ї. Відповідачка проживає у спірній квартирі тривалий час (з 2015 року), іншого житла не має, у спірній квартирі також зареєстрована їх малолітня донька. Квартира має дві житлові кімнати, її загальна площа становить 54,1 кв. м, що свідчить про можливість проживання у ній кількох осіб різної статі. У зв`язку з цим суд дійшов висновку, що у спірному випадку право позивача на майно не може бути захищене шляхом виселення ОСОБА_2 , яка внаслідок цього стане безхатченком, що покладе на неї надмірний тягар та порушуватиме її право на повагу до житла, яке                    є постійним місцем проживання, та буде несправедливим з урахуванням усіх обставин справи.
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
 
Дніпровський апеляційний суд постановою від 08 листопада 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Соколенко Т. О., залишив без задоволення. Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська                                   від 18 липня 2023 року залишив без змін.
 
Судове рішення апеляційний суд мотивував тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права. 
 
Короткий зміст касаційної скарги та її узагальнені аргументи
 
У грудні 2023 року представник  ОСОБА_1 - адвокат Соколенко Т. О. подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення Жовтневого районного суду                        м. Дніпропетровська від 18 липня 2023 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 08 листопада 2023 рокуй ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.
 
Підставою касаційного оскарження вказувала те, що суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 10 березня 2021 року у справі № 686/26093/19, від 21 серпня 2019 року                      у справі № 569/4373/16 та постановах Верховного Суду від 14 серпня 2019 року                          у справі № 702/101/18, від 27 жовтня 2021 року у справі № 128/2294/17.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди дійшли помилкових висновків про те, що в спірному випадку право позивача на майно не може бути захищене шляхом виселення ОСОБА_2 , що буде для неї надмірним тягарем та порушуватиме її право на повагу до житла, яке є постійним місцем проживання. Суди не врахували того, що відповідачка не проживає в спірній квартирі, оскільки разом з дочкою переїхала проживати до своєї матері.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 15 грудня 2023 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.
 
03 січня 2024 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Фактичні обставини справи 
 
Суди встановили, що 19 грудня 2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений шлюб, який рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 02 березня 2022 року розірвано. 
 
Під час шлюбу у сторін народилася донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка зареєстрована з 26 квітня 2021 року у квартирі АДРЕСА_1 . Також у спірній квартирі зареєстрована ОСОБА_2 з 26 квітня 2021 року.
 
З 18 грудня 2019 року квартира АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_1 на підставі договору дарування, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.
 
З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна відомо, що станом на 12 червня 2023 року немає відомостей щодо належних ОСОБА_2 об`єктів нерухомого майна.
 
Згідно з актом звіряння від 31 січня 2023 року № 23-030/522000722314 ОСОБА_1 має заборгованість за спожиті послуги електричної енергії, яка на 31 січня 2023 року становить 480,48 грн.
 
З довідки Комунального підприємства «Дніпроводоканал» за особистим рахунком № НОМЕР_1 (адреса: АДРЕСА_2 ) відомо, що станом на 21 лютого 2023 року є заборгованість за водопостачання та водовідведення в певному розмірі (657,42 грн).
 
До матеріалів справи долучено технічний паспорт квартири АДРЕСА_1 .
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,                 є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті,         є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, перевіривши правильність застосування судами норм права в межах касаційної скарги, дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
 
Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права
 
Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.
 
Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них (стаття 379 ЦК України).
 
Пунктом 1 частини другої та частиною четвертою статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом                          і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.
 
Згідно з частинами другою та третьою статті 64 ЖК України до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.
 
Відповідно до статті 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
 
Згідно зі статтею 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
 
Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 ЖК України.
 
Отже, зазначене дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватись житловим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи як члена сім`ї.
 
Згідно з частинами першою та другою статті 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.
 
Відповідно до статті 116 ЖК України, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання                         з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.
 
Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
 
Зазначена норма визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення будь-яких порушень свого права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним.
 
Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність                                      у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод                                            у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав.
 
Разом із цим статтею 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються                                         в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських об`єднань.
 
Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається тільки на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватися                        в судовому порядку.
 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі                          № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20) дійшла таких висновків.
 
Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантує кожній особі, крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.
 
Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ                       у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення ЄСПЛ у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).
 
Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.
 
Будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.
 
Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватись судом виходячи                        з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими.
 
У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю.
 
У цій же постанові Велика Палата Верховного Суду зазначила, що при розгляді справи по суті необхідно звернути увагу на баланс інтересів сторін спору. Питання про визнання припиненим права користування житлом та зобов`язання відповідача звільнити житло у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням обставин щодо об`єкта нерухомого майна, а також наявності чи відсутності іншого житла.
 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі                           № 569/4373/16-ц (провадження № 61-33530св18) сформулювала правові висновки, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом                             2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.
 
Крім того, Велика Палата Верховного Суду вважала, що права членів сім`ї власника житла також підлягають захисту, і позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача.
 
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
 
Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
 
Суди попередніх інстанцій встановили, що відповідачка правомірно вселилися та на законних підставах зареєстрована у спірному житловому приміщенні разом                              з малолітньою дочкою сторін, іншого житла на праві власності не має. 
 
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з яким погодився                               й апеляційний суд, дійшов правильних висновків, що ОСОБА_2 набула право користування спірним житлом згідно із законом, тобто набула право на мирне володіння майном як член сім`ї ОСОБА_1 , і вона може втратити не лише право на користування житлом, а позбутися такого права взагалі та стати безхатченком. Крім того, апеляційний врахував і той факт, що на теперішній час відповідачка перебуває у складі Збройних Сил України, і цього не заперечують сторони.
 
Апеляційний суд, спростовуючи доводи про те, що відповідачка не сплачує комунальні послуги за користування житлом, через що утворилася заборгованість правильно вважав, що позивач не позбавлений можливості на звернення до суду                          з позовом про стягнення відповідної частини сплаченої заборгованості.
 
Також, Верховний Суд враховує, що немає передбачених статтею 116 ЖК України підстав для виселення відповідачки, оскільки позивач не надав доказів, а суди не встановили факту псування квартири. При цьому потреба в ремонті комунікаційних мереж сама по собі не свідчить про руйнування чи псування майна. 
 
Оцінюючи спірні правовідносини, колегія суддів також бере до уваги і те, що сама по собі наявність в особи права власності на спірне житло і вимоги безумовної реалізації повноважень власника не можуть бути легітимною підставою позбавлення іншого права особи, а саме права на житло, яке також гарантується                     і захищається Конституцією України (стаття 47) та Конвенцією (стаття 8). У цій справі право власності позивача лише певним чином обмежене законним правом проживання відповідачки. Однак позивач на захист такого обмеження вимагає саме позбавлення відповідачки права на житло, що не є пропорційним втручанням та не свідчить про легітимність мети цього позову. При цьому колегія суддів враховує, що позивач, набуваючи житло у власність безоплатно, на підставі договору дарування, знав про обтяження спірної квартири у вигляді права користування відповідачки, отже, міг передбачити характер та вагу обтяження його майбутньої нерухомості.
 
З огляду на викладене Верховний Суд дійшов висновку, що аргументи касаційної скарги (в межах доводів та вимог, які стали підставою для відкриття касаційного провадження) не спростовують висновків судів попередніх інстанцій, а зводяться до незгоди заявника з ухваленими у справі судовими рішеннями та необхідності переоцінки доказів у справі. Водночас суд касаційної інстанції є судом права, а не факту і згідно з вимогами процесуального закону не здійснює переоцінки доказів                  у зв`язку з тим, що це знаходиться поза межами його повноважень.
 
Ураховуючи конкретні обставини цієї справи, встановлені судами попередніх інстанцій, оскаржувані судові рішення не суперечать правовим висновкам, які зазначені в касаційній скарзі як підстава для відкриття касаційного провадження. 
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону, і підстав для їх скасування немає.
 
Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Соколенко Тамари Олександрівни залишити без задоволення.
 
Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18 липня 2023 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 08 листопада 2023 року залишити без змін. 
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття,         є остаточною і оскарженню не підлягає. 

Судді: | А. Ю. Зайцев
| Є. В. Коротенко
| М. Ю. Тітов