Справа № 346/6661/14-ц 
Провадження № 22-ц/4808/87/24 
Головуючий у 1 інстанції П`ятковський В. І. 
Суддя-доповідач Максюта 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09 квітня 2024 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі:
головуючого  (суддя-доповідач)  Максюти І.О.,
суддів                                              Василишин Л.В., Томин О.О.,
секретаря                                       Струтинської Д.В.,
з участю               представника особи, яка подала апеляційну скаргу, відповідачки ОСОБА_1 адвоката Святненка С.В., представника позивача ОСОБА_2 адвоката Мушинського В.Т.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Коломийського міськрайонного суду, постановлену суддею П`ятковським В.І. 03 березня  2015 року, 
                                                          в с т а н о в и в:
У грудні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики.
Позовні вимоги ОСОБА_2 мотивував тим, що на підставі договору позики надав ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 1000 доларів США зі сплатою відсотків за користування ними. У якості забезпечення виконання цього зобов`язання відповідачка передала йому у заставу належний їй будинок, що у АДРЕСА_1 . У встановлений договором строк відповідачка кошти йому не повернула, що зумовило необхідність звернення до суду.
Просив стягнути з відповідачки на його користь борг в сумі 60 140 грн та відшкодувати витрати, понесені у зв`язку з розглядом справи (а.с.1-4).
02 березня 2015 року ОСОБА_2 подав до суду спільну заяву від свого імені та представника ОСОБА_1 . ОСОБА_4 про затвердження мирової угоди. 
Мировою угодою сторони домовились між собою, що ОСОБА_2 переходить право власності на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами за адресою: АДРЕСА_1 в рахунок погашення боргу по договору позики від 06 грудня 2011 року. Право власності на житловий будинок з господарськими спорудами за вказаною адресою припиняється. ОСОБА_2 відмовляється від усіх своїх позовних вимог. У зв`язку з тим, що суперечка між ними врегульована, просили суд визнати мирову угоду та закрити провадження у справі. Справу розглянути без їх участі (а.с.45,46).
Ухвалою Коломийського міськрайонного суду від 03 березня  2015 року затверджено умови мирової угоди між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики, згідно якої: визнано за ОСОБА_2 право власності на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться  у АДРЕСА_1 , вартістю 53308 грн. в рахунок погашення боргу по договору позики, що був укладений 06 грудня 2011 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ; припинено право власності за ОСОБА_1 на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться  у АДРЕСА_1 ; ОСОБА_2 відмовляється від позовних вимог щодо стягнення з ОСОБА_1 60 140 гривень суми боргу та судових витрат по даній справі. У сторін відсутні будь-які інші майнові претензії одне до одного. Провадження по справі між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики - закрито (а.с.51-52).
Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу.
Вказує, що в ході розгляду справи судом не досліджено оригінал розписки, оскільки на копії розписки, яку вона не підписувала і не писала, містяться виправлення («8 процентів місячних») та дописи в даті написання боргової розписки 06.12.2011 року. Відсутність у матеріалах справи оригіналу боргової розписки свідчить про відсутність підстав для задоволення позовних вимог. 
Апелянт зазначає, що 02 лютого 2015 року нотаріусом посвідчено довіреність за реєстровим номером 208 від її імені на ОСОБА_4 , хоча в цей час вона перебувала в республіці Польщі, а тому довіреність підписати не могла.  Згідно відповіді Отинійської селищної ради від 02.11.2023 №1047 її повідомлено, що в Отинійській селищній раді відсутні відомості в реєстрі вчинення нотаріальних дій за 10.02.2015 року та їх оплати ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , тобто нотаріальна дія з приводу засвідчення справжності підпису, передбачена Законом України «Про нотаріат» не була вчинена.
Крім того, при затвердженні мирової угоди судом слід було долучити відповідну службу у справах дітей, отримати відповідний висновок про можливе відчуження будинку, залучити до участі у справі неповнолітніх ( ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ) та їх законних представників, що зроблено не було. 
Також апелянт вказує, що одержавши письмову мирову угоду сторін, суд, згідно ч.3 ст.207 ЦПК України роз`яснює сторонам наслідки такого рішення, перевіряє чи не обмежені представники сторін вчинити відповідні дії та чи дійсно ними було підписано таку угоду, однак заява про затвердження мирової угоди подана суду позивачем самостійно, одноосібно, а справу розглянуто без її участі.
Просить ухвалу суду скасувати, постановити судове рішення, яким у позові відмовити. Вирішити питання судових витрат (а.с.59-67).
Представник позивача адвокат Мушинський В.Т. подав відзив на апеляційну скаргу.
Вказує, що закон не передбачає обов`язку посвідчувати заяви про затвердження мирової угоди нотаріально, а тому посилання відповідачки на Закон України «Про нотаріат», Наказ Мнінстерства юстиції України від 11.11.2011 року №3306/5 «Про затвердження Порядку вчинення нотаріальних дії посадовими особами органів місцевого самоврядування» є безпідставними.
Щодо посилання апелянта на те, що в житловому будинку станом на 10 лютого 2015 року у  спірному будинку було зареєстровано 10 осіб, в тому числі двоє неповнолітніх внуків, то представник, то згідно домовленості з відповідачкою ще до 2018 року в будинку проживали діти та внуки ОСОБА_1 . В 2018 році добровільно, без жодного примусу проживаючі звільнили будинок, забрали всі речі і з того часу там ніхто не проживає.
Із змісту апеляційної скарги вбачається, що в період коли позовна заява надійшла від ОСОБА_2 до суду 11 грудня 2014 року до дати прийняття рішення судом 03 березня 2015 року ОСОБА_1 перебувала за межами України в республіці Польща і приїхала в Україну 20 жовтня 2023 року, спростовується наступними обставинами: 05 січня 2015 року ОСОБА_1 надала довіреність на ведення та розпорядження майном,посвідчену приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Логвін О.В. (реєстраційний номер 41881223); 02 лютого 2015 року ОСОБА_1 надала довіреність ОСОБА_7 на її представництво в суді; в 2018 році оформила закордонний паспорт.
Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду без змін (а.с.104-106).
У останнє судове засідання не з`явилася особа, що подала апеляційну скаргу, ОСОБА_1 ,  про день місце та час розгляду справи повідомлено належним чином.
Приймаючи до уваги, що неявка осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає апеляційному розгляду справи, апеляційним судом виконаний обов`язок щодо повідомлення осіб, які беруть участь у справі, про день, місце та час судового засідання,  тому колегія суддів розглянула справу  у відсутності особи, що подала апеляційну скаргу, ОСОБА_1 .
Вислухавши доповідь судді, пояснення представника особи, яка подала апеляційну скаргу, відповідачки ОСОБА_1 адвоката Святненка С.В., представника позивача ОСОБА_2 адвоката Мушинського В.Т., дослідивши матеріали справи та перевіривши, відповідно до ст.367 ЦПК України, законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, виходячи з таких підстав.
За змістом позовної заяви встановлено, що 06 грудня 2011 року укладено договір позики відповідно до умов якого позивач надав відповідачці строком на один рік грошові кошти у розмірі 1000 доларів США зі  сплатою відсотків за користування ними у розмірі 8 % місячних. Також відповідачка передала у заставу позивачу належний їй на підставі договору дарування від 17 грудня 1996 року житловий будинок, що у АДРЕСА_1 .
На підтвердження позовних вимог позивачем надано копію розписки від 06.12.2011 року (а.с.5).
Відповідачка ОСОБА_1 була власником житлового будинку з господарськими спорудами АДРЕСА_1 .  на підставі договору дарування від 17.12.1996 року, з господарськими спорудами АДРЕСА_1 .
21 грудня 2016 року на підставі ухвали Коломийського міськрайонного суду від 03 березня  2015 року про затвердження мирової угоди за ОСОБА_2 зареєстровано право приватної власності на житловий будинок загальною площею 39,77 кв.м., житловою площею 18,58 кв.м.; складові частини об`єкта нерухомого майна: сарай Б; сарай В; вбиральня Г; огорожа №№1, 2, що знаходяться по  АДРЕСА_1 , про що свідчить копія Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №77175464 від 27.12.2016 року (а.с. 110-111).
На вимогу апеляційного суду Головним центром обробки спеціальної інформації державної прикордонної служби України надано інформацію про перетин державного кордону України, лінії розмежування з тимчасово окупованою територією  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , однак інформація за 2015 рік про перетин кордону відсутня, зокрема і станом на день видачі довіреності ОСОБА_4 02.02.2015р. (а.с.186).
Аналогічна відсутні і копії нотаріальної справи про посвідчення приватним нотаріусом Коломийського міського нотаріального округу Базюк Т.В. цієї довіреності ОСОБА_1 на им`я ОСОБА_4 від 02.02.2015р. у зв`язку із знищенням їх через закінчення строку довіреності (а.с.160)
Затверджуючи  умови мирової угоди у даній справі, суд керувався положеннями ст.ст.16, 392 ЦК України, ст.205, 206 ЦПК України (в редакції ЦК України 2004 року) виходив з того, що  умови мирової угоди виражають волю сторін, не порушують права чи охоронювані законом інтереси інших осіб, дійшов висновку про обґрунтованість заяви щодо затвердження мирової угоди.
З такими висновками апеляційний суд не погоджується з огляду на таке.
Відповідно до ст. 175 ЦПК України (в редакції Закону, чинній  на день ухвалення оскаржуваного рішення (03.03.2015 року)  мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на основі взаємних поступок і може стосуватися лише прав та обов`язків сторін та предмета позову.
Тобто, мирова угода - це досягнута між сторонами в ході судового розгляду і під контролем суду заснована на взаємних поступках угода, яка по новому визначає їх суб`єктивні права та обов`язки. Метою такої угоди є врегулювання спору між самими сторонами, а її умови можуть стосуватися лише прав та обов`язків сторін та предмету спору. 
В редакції зазначеної статті ЦПК на день розгляду справи судом першої інстанції не могла визнаватися судом мирова угода,  умови якої не пов`язані зі спірними правовідносинами.
В цивільному процесі мирова угода породжує права та обов`язки для осіб не лише процесуальні, а й матеріальні. Тому мирова угода має матеріальний зміст, укладається і затверджується судом у відповідності до вимог не лише процесуального права, а й з урахуванням вимог матерального (цивільного) Закону.
За положеннями ч. 5 ст. 175 ЦПК України, якщо умови мирової угоди суперечать закону чи порушують права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у визнанні мирової угоди і продовжує судовий розгляд.
При визнанні мирової угоди цивільний процесуальний закон покладає на суд обов`язок перевірити чи не суперечать умови мирової угоди закону, чи не порушують такі умови права, свободи та інтереси інших осіб, чи не суперечать дії законного представника однієї із сторін мирової угоди інтересам особи, яку він представляє, чи мають представники сторін відповідні повноваження на укладення мирової угоди та роз`яснити сторонам наслідки визнання мирової угоди.
Участь у справі представника  на день винесення оскаржуваної ухвали та його повноваження  регламентовані положеннями ст..ст. 28,42,44 ЦПК України в редакції Закону, чинній на день розгляду справи судом першої інстанції. 
Відповідно до статті 44 ЦПК України (в редакції Закону, чинній станом на 03.03.2015 року)  представник, який має повноваження на ведення справи в суді, може вчиняти від імені особи, яку він представляє, усі процесуальні дії, що їх має право вчиняти ця особа.
Обмеження повноважень представника на вчинення певної процесуальної дії мають бути застережені у виданій йому довіреності.
Поняття і підстави представництва на день розгляду справи судом першої інстанції визначалися також главою 17 (ст..ст. 241-250) ЦК України  (в редакції Закону на день прийняття оскаржуваної ухвали).  
Однак, затверджуючи умови мирової угоди між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , суд детально не з`ясував чи відповідає зазначена мирова угода вимогам закону, чи стосується вона прав та обов`язків сторін, що випливають із договору позики та самого предмета позову, чи пов`язані її умови зі спірними правовідносинами, чи законно відповідач в розумінні положень ст. ст. 1046, 1049 ЦК України, укладаючи мирову угоду щодо нерухомого майна шляхом передання його у власність позивача виконала взяті на себе зобов`язання по поверненню боргу та чи є вона співмірною із сумою боргу за договором позики,  чому представник відповідачки ОСОБА_4 , маючи повноваженні відповідно довіреності, не скористався правом на відчуження будинку та повернення боргу позивачу за рахунок виручених коштів або відчуження будинку на користь позивача у встановленому Законом порядку з проведенням оцінки майна, сплати всіх необхідних платежів на користь держави.
Не з`ясував суд першої інстанції законність та причини укладення мирової угоди,  не роз`яснив наслідки таких дій сторонам до прийняття оскаржуваної ухвали та не пересвідчився, що сама відповідач дійсно має намір передати житловий будинок у власність позивача і чи схвалює такі дії представника. Тобто, вирішуючи питання про закриття провадження у справі у зв`язку із затвердженням мирової угоди, місцевий суд, на виконання покладеного на нього обов`язку щодо належного повідомлення сторін про судове засідання та роз`яснення їм наслідків таких дій обмежився лише узагальнюючими фразами про те, що мирова угода не суперечить вимогам закону, проте не пересвідчився у відсутності таких наслідків як для відповідачки, так і для держави.
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України підставою для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали. 
Оскільки, за результатами перегляду ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, в апеляційному порядку повноваження суду апеляційної інстанції обмежуються скасуванням ухвали  і направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції, тому апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.
На підставі викладеного, керуючись ст. 368,374,379,381-384 ЦПК України,  суд
                                                        п о с т а н о в и в: 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1   задовольнити частково.
Скасувати ухвалу Коломийського міськрайонного суду від 03 березня  2015 року, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді:                                                                                                            І.О. Максюта
                                                                                                                      Л.В. Василишин
                                                                                                                      О.О. Томин
Повний текст постанови складено 12 квітня 2024 року.