ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  
 
17 квітня 2024 року                                                 
м. Київ
 
справа № 753/10182/20
провадження № 61-5714св23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Фаловської І. М., 
суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Олійник А. С., Сердюка В. В. (суддя-доповідач), 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі:  ОСОБА_2 , державний реєстратор Київської філії комунального підприємства Вишеньківської сільської ради «Добробут-Гарант» Лебідь Тетяна Петрівна,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Київського апеляційного суду від 31 січня 2023 року у складі колегії суддів: Коцюрби О. П., Білич І. М., Слюсар Т. А., 
 
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У липні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , державного реєстратора Київської філії комунального підприємства Вишеньківської сільської ради «Добробут-Гарант» Лебідь Т. П. про скасування рішення про державну реєстрацію, скасування права власності.
Обґрунтовуючи позовні вимоги,  ОСОБА_1 посилалася на те, що 08 лютого 2006 року між нею та Акціонерним поштово-пенсійним банком «АВАЛЬ» (далі - АППБ «АВАЛЬ», банк), правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» (далі - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль»), укладено кредитний договір № 014/1179/74/391, за умовами якого вона отримала кредит у розмірі 89 000,00 дол. США для особистих потреб на придбання житла - квартири АДРЕСА_1 .
З метою забезпечення виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором 08 лютого 2006 року між  ОСОБА_1 та банком укладено договір іпотеки майнових прав (далі - договір іпотеки майнових прав, іпотечний договір), предметом якого є майнові права на квартиру АДРЕСА_1 , за умовами якого майнові права на квартиру передані банку.
Позивачка стверджує, що протягом шести років виплачувала банку тіло кредиту та проценти за користування кредитом. Внаслідок кризи та стрімкого зростання курсу долара у 2012 році проведена реструктуризація боргу, у зв`язку з чим було змінено валюту виконання зобов`язань за кредитним договором на гривню. За таких обставин, у неї виникла заборгованість за кредитом.
Ураховуючи заборгованість за кредитним договором, ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» звернулося до Дарницького районного суду міста Києва з позовом до                 ОСОБА_1 про стягнення суми заборгованості.
Дарницький районний суд міста Києва 03 червня 2015 року ухвалив судове рішення про стягнення з  ОСОБА_1 на користь ПАТ «Райфайзен Банк Аваль» заборгованості за кредитним договором у розмірі 693 933,12 грн.
Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 08 жовтня 2015 року рішення Дарницького районного суду міста Києва від 03 червня 2015 року змінено в частині розміру заборгованості за кредитом та ухвалено стягнути з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Райфайзен Банк Аваль» суму заборгованості за кредитним договором у розмірі 690 883,12 грн.
На підставі цього судового рішення відкрито виконавче провадження. На день подання позовної заяви виконавче провадження не закінчено.
У позовній заяві позивачка звертає увагу на те, що 31 жовтня 2017 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ПАТ «Комерційний Індустріальний Банк» укладено договір відступлення права вимоги за кредитним договором та договором іпотеки майнових прав. Цього ж дня між ПАТ «Комерційний Індустріальний Банк» та                   ТОВ «Оптимум Фактор» укладено договір відступлення права вимоги № 31102017/01,              а 18 травня 2018 року між ТОВ «Оптимум Фактор» та ОСОБА_2 укладено договір відступлення права вимоги за кредитним договором № 18052018/01 та договором іпотеки майнових прав. 
24 травня 2018 року ОСОБА_2 переоформила на себе право власності на спірну квартиру з порушенням законодавства України, умов іпотечного договору, чим порушила майнові права позивачки, позбавивши права власності на квартиру.
Посилаючись на зазначені обставини,  ОСОБА_1 просила суд скасувати право власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 та рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, номер запису про право власності 26314987, номер розділу в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 1560548580000. 
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 14 вересня 2021 року 
ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні заявлених позовних вимог.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що у зв`язку з невиконанням ОСОБА_1 боргових зобов`язань за кредитним договором № 014/1179/74/391 від 08 лютого 2006 року ОСОБА_2 як іпотекодержателем задоволено свої грошові вимоги до ОСОБА_1 шляхом набуття права власності на предмет іпотеки згідно з положеннями статті 37 Закону України «Про іпотеку». 
ОСОБА_2 при зверненні до державного реєстратора надано усі документи, необхідні для здійснення реєстратором вказаної реєстраційної дії, а беручи до уваги те, що позивачкою не надано суду належних, достатніх і переконливих доказів, які б у своїй сукупності дали змогу дійти висновку про обґрунтованість позовних вимог, позов задоволенню не підлягає.
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Рішення місцевого суду оскаржено в апеляційному порядку ОСОБА_1 . 
Постановою Київського апеляційного суду від 31 січня 2023 року, з урахуванням ухвали Київського апеляційного суду від 17 березня 2023 року про виправлення описки, скасовано рішення Дарницького районного суду міста Києва від 14 вересня    2021 року та ухвалено нове рішення, яким задоволено позовні вимоги                   ОСОБА_1 .
Скасовано право власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 .
Скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, номер запису про право власності 26314987, номер розділу в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 1560548580000.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Постанову апеляційного суду мотивовано тим, що місцевий суд під час вирішення питання про законність набуття права власності на іпотечне майно на ім`я               ОСОБА_2 не врахував положень Закону України «Про іпотеку», договору іпотеки майнових прав від 08 лютого 2006 року, Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127.
У пунктах 7.1, 7.2, 7.3 договору іпотеки майнових прав зазначено, що на предмет іпотеки може бути звернено стягнення іпотекодержателем в разі несплати іпотекодавцем двох чергових платежів (суми кредиту та/або відсотків по ньому) згідно з кредитним договором (графіка платежів) протягом одного календарного року, або в разі, якщо іпотекодавець у момент настання строку виконання зобов`язань за кредитним договором, забезпечених іпотекою, не виконає їх у повному обсязі; звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється  на підставі виконавчого напису нотаріуса або рішення суду; реалізація предмета іпотеки здійснюється шляхом його продажу за власним розсудом (з використанням аукціону, прилюдних торгів, комісійних торгів) або шляхом переходу предмету іпотеки у власність іпотекодержателя   за вибором останнього. В останньому випадку предмет іпотеки   переходить у власність іпотекодержателя за ціною, визначеною на момент такого переходу за згодою сторін, а в разі недосягнення згоди - за рішенням суду.
Таким чином, іпотечним договором, укладеним між АППБ «АВАЛЬ» та                     ОСОБА_1 , передбачено позасудовий спосіб захисту задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора - застереження  в іпотечному договорі про перехід предмета іпотеки у власність до іпотекодержателя  за вибором останнього.
Проте оспорюваний перехід предмета іпотеки у власність до іпотекодержателя   відбувся з порушеннями договору іпотеки та вимог Закону. Так, 18 травня                 2018 року  ОСОБА_2 , набувши право вимоги за договором іпотеки, письмову вимогу про сплату заборгованості за кредитним договором у строк 30 днів та наміри звернути стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання цієї вимоги                  ОСОБА_1 не направила, набувши 24 травня 2018 року право власності на іпотечне майно.
Надану ОСОБА_2 в додатку до відзиву на позовну заяву копію вимоги від попереднього кредитора - ТОВ «Оптимум Фактор» від 15 лютого 2018 року та копію рекомендованого повідомлення про вручення вимоги про погашення заборгованості за кредитом ОСОБА_3 (чоловік позивачки), не можна вважати належним та достатнім доказом виконання цих вимог відповідно до Закону та іпотечного договору.
Державний реєстратор Київської філії КП Вишенківської сільської ради «Добробут-Гарант» Лебідь Т. П. 24 травня 2018 року прийняв рішення про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_2 , при цьому в порушення вимог пункту 7.3 іпотечного договору при переході іпотечного майна у власність ОСОБА_2 не досягнуто згоди з іпотекодавцем  ОСОБА_1 щодо ціни предмета іпотеки.
Вказану обставину в установленому законом порядку відповідачка не довела.
Відповідачка надала суду копію договору про розірвання договору про відступлення права вимоги № 18052018/01 від 18 травня 2018 року, з якого вбачається, що 18 січня 2019 року ТОВ «Оптимум Фактор» і ОСОБА_2 розірвали договір про відступлення права вимоги, за яким відповідачка стала новим кредитором, у зв`язку з несплатою новим кредитором  ціни договору, визначеної у пункті 2.4 договору (700 000,00 грн).
Апеляційний суд дійшов висновку про те, що суд першої інстанції  ухилився від належного з`ясування цієї обставини, обмежившись лише тим, що ОСОБА_2   заперечила існування вказаного договору від 18 січня 2019 року.
Таким чином, апеляційний суд виснував, що ОСОБА_2 набула право власності на квартиру АДРЕСА_1 не у спосіб, передбачений статтею 328 ЦК України, із порушенням вимог договору іпотеки                     майнових прав від 08 лютого 2006 року та положень Закону України «Про іпотеку», а тому вказане право власності підлягає скасуванню.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
У квітні 2023 року ОСОБА_2 подала касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову Київського апеляційного суду від 31 січня 2023 року та залишити в силі рішення Дарницького районного суду м. Києва від 14 вересня 2021 року.
 
АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
У касаційній скарзі ОСОБА_2 вказує про те, що апеляційним судом рішення у справі ухвалено без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, від 18 квітня 2018 року у справі                                       № 755/15905/15-ц, від 04 вересня 2018 року у справі № 915/127/18, від 11 вересня 2019 року у справі № 755/7423/17, від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а, від 01 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17, від 19 травня                 2020 року у справі № 644/3116/18-ц, від 21 квітня 2021 року у справі № 593/1826/18, від 07 грудня 2022 року у справі № 522/18222/19, від 01 лютого 2023 року у справі                № 592/10781/20, від 09 лютого 2023 року у справі № 910/9907/21 та від 23 лютого 2023 року у справі № 372/548/20-ц.
Зазначає, що суд апеляційної інстанції дійшов необґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_2 , набувши право вимоги за договором іпотеки майнових прав, письмову вимогу про сплату заборгованості за кредитним договором у строк 30 днів та про намір звернути стягнення на предмет іпотеки ОСОБА_1 не направила, внаслідок чого незаконно набула 24 травня 2018 року право власності на іпотечне майно.
У матеріалах справи містяться копії вимоги про погашення заборгованості за кредитом та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки від попереднього кредитора - ТОВ «Оптимум Фактор» від 15 лютого 2018 року, а також копії рекомендованого повідомлення про вручення вимоги чоловікові позивачки, однак апеляційний суд вказав, що такі документи не можна вважати належним та достатнім доказом виконання положень Закону і договору іпотеки майнових прав.
Щодо застосування норм статей 512, 514 ЦК України, то у нового кредитора/іпотекодержателя ОСОБА_2 відсутній обов`язок надсилання боржнику/іпотекодавцю ОСОБА_1 нової письмової вимоги про сплату заборгованості за кредитним договором та наміру звернути стягнення на предмет іпотеки, оскільки така вимога надсилалася позивачці попереднім кредитором і була отримана її чоловіком.  
З приводу недосягнення згоди з іпотекодавцем щодо оцінки предмета іпотеки при переході іпотечного майна у власність ОСОБА_2 , то позивачка, будучи обізнаною з наміром іпотекодержателя звернути стягнення на квартиру та з вартістю, за якою іпотекодержатель набуде її у власність, жодних заперечень не висловлювала та оцінку предмета іпотеки (квартири), проведену суб`єктом оціночної діяльності станом на 05 лютого 2018 року, не оскаржувала.    
 
Провадження у суді касаційної інстанції
01 червня 2023 року ухвалою Верховного Суду поновлено  ОСОБА_2 строк на касаційне оскарження постанови Київського апеляційного суду від 31 січня 2023 року та відкрито касаційне провадження у справі за поданою касаційною скаргою. 
09 серпня 2023 року у зв`язку зі звільненням у відставку судді Верховного Суду     ОСОБА_4 у касаційному провадженні № 61-5714св23 на підставі службових записок секретаря Першої судової палати Касаційного цивільного суду Луспеника Д. Д., здійснено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями. Суддею-доповідачем у зазначеній справі визначено Сердюка В. В. , суддями, які входять до складу колегії, визначено ОСОБА_5. та Фаловську І. М. 
15 січня 2024 року у зв`язку зі звільненням у відставку судді Верховного Суду ОСОБА_5. у касаційному провадженні № 61-5714св23 здійснено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями. Суддею-доповідачем у зазначеній справі визначено Сердюка В. В. , суддями, які входять до складу колегії, визначено Карпенко С. О. та Фаловську І. М. 
15 січня 2024 року ухвалою Верховного Суду справу призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.
Інші учасники справи не скористалися правом на подання до Верховного Суду відзиву на касаційну скаргу.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
08 лютого 2006 року між ОСОБА_1 та АППБ «АВАЛЬ», правонаступником якого є ПАТ «Райфайзен Банк Аваль», укладено кредитний договір № 014/1179/74/391, за яким банк надав позичальнику кредит із лімітом                         89 000 дол. США на споживчі цілі на строк до 08 лютого 2016 року (т. 1, а. с. 22-24).
З метою забезпечення виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором 08 лютого 2006 року між сторонами укладено договір іпотеки майнових прав, за умовами якого предметом іпотеки є майнові права на квартиру за адресою забудови: АДРЕСА_2 , тип квартири - трикімнатна, поверх - АДРЕСА_3 (т. 1, а. с. 38).
18 грудня 2006 року між сторонами укладено договір про внесення змін до договору іпотеки майнових прав, за яким адресу забудови у пункті 1.4 основного договору викладено у новій редакції: адреса забудови: АДРЕСА_4 , кількість кімнат - 3, загальна площа - 108,90 кв. м; жила площа - 59,20 кв. м.; вартість квартири - 533 200,00 грн (т. 1, а. с. 40).
03 березня 2012 року між ПАТ «Райфайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду до кредитного договору, за якою змінено валюту виконання зобов`язання на гривню та зменшено процентну ставку на 10,5 %, з кінцевим строком повернення   кредиту - 03 лютого 2027 року (т. 1, а. с. 28-32).
Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 03 червня 2015 року, зміненим рішенням Апеляційного суду міста Києва від 08 жовтня 2015 року (справа № 753/4707/15-ц), стягнуто  із ОСОБА_1 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» 690 883,12 грн заборгованості за кредитним договором (т. 1, а. с. 58-65).
31 жовтня 2017 року право вимоги за кредитним договором з усіма додатковими договорами та угодами до нього відступлено ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» на користь ПАТ «Комерційний Індустріальний Банк», про що позивачку проінформовано у листі-повідомленні банку від 31 жовтня 2017 року.
31 жовтня 2017 року між ПАТ «Комерційний Індустріальний Банк» та ТОВ «Оптимум Фактор» укладено договір про відступлення права вимоги № 31102017/01                        (т. 1, а. с.186-187). На підставі цього договору про відступлення права вимоги до                          ТОВ «Оптимум Фактор» перейшли права іпотекодержателя за договором іпотеки               майнових прав від 08 лютого 2006 року.
18 травня 2018 року ТОВ «Оптимум Фактор» уклало договір про відступлення права вимоги № 18052018/01 з ОСОБА_2 , за яким до ОСОБА_2 перейшли права іпотекодержателя за договором іпотеки майнових прав від 08 лютого 2006 року             (т. 1., а. с.190-192).
18 січня 2019 року між ТОВ «Оптимум Фактор» та ОСОБА_2 укладено договір про розірвання договору про відступлення права вимоги № 18052018/01                          від 18 травня 2018 року у зв`язку з несплатою ОСОБА_2 ціни, зазначеної у пункті 2.3. договору про відступлення права вимоги № 18052018/01 від 18 травня 2018 року.
 
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду
Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення 
від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
У справі, яка переглядається, суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , виходив з того, що у зв`язку з невиконанням ОСОБА_1 боргових зобов`язань за кредитним договором № 014/1179/74/391 від 08 лютого                                  2006 року ОСОБА_2 як іпотекодержателем задоволено свої грошові вимоги до ОСОБА_1 шляхом набуття права власності на предмет іпотеки згідно з положеннями статті 37 Закону України «Про іпотеку». 
Також суд першої інстанції вказав, що ОСОБА_2 при зверненні до державного реєстратора надано усі документи, необхідні для здійснення реєстратором вказаної реєстраційної дії, а беручи до уваги те, що позивачкою не надано суду належних, достатніх і переконливих доказів, які б у своїй сукупності дали змогу дійти висновку про обґрунтованість позовних вимог, позов задоволенню не підлягає.
Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове судове рішення про задоволення позовних вимог  ОСОБА_1 , вказав на те, що перехід предмета іпотеки у власність іпотекодержателя  відбувся з порушеннями договору іпотеки майнових прав та вимог Закону України «Про іпотеку».               ОСОБА_2 , набувши право вимоги за договором іпотеки майнових прав, письмову вимогу про сплату заборгованості за кредитним договором у строк                 30 днів та наміри звернути стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання цієї вимоги ОСОБА_1 не направила. Крім того, під час переходу іпотечного майна у власність ОСОБА_2 не досягнуто згоди з іпотекодавцем  ОСОБА_1 щодо ціни предмета іпотеки.
Суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що місцевий суд ухилився від належного з`ясування обставини щодо дійсності договору про розірвання договору про відступлення права вимоги № 18052018/01 від 18 травня 2018 року, з якого вбачається, що 18 січня 2019 року ТОВ «Оптимум Фактор» і ОСОБА_2 розірвали договір про відступлення права вимоги, за яким відповідачка стала новим кредитором, у зв`язку з несплатою новим кредитором ціни договору, визначеної у пункті 2.4 договору (700 000,00 грн).
Відповідно до інформації, що міститься в Єдиному державному реєстрі судових рішень, яка є у вільному доступі, з матеріалів справи № 753/491/14-цвбачається, що у січні 2014 року ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» зверталося до суду із позовом до   ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки.
Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 30 липня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 05 листопада 2014 року, у задоволенні позову ПАТ «Райффайзен банк Аваль» відмовлено (справа № 753/491/14-ц).
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 лютого 2015 року рішення Дарницького районного суду м. Києва від 30 липня 2014 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 05 листопада 2014 року скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції (справа № 753/491/14-ц, касаційне провадження № 6-44750св14).
Відомості про подальший розгляд справи № 753/491/14-ц у Єдиному державному реєстрі судових рішень відсутні.
У справі № 753/491/14-ц суди встановили:
- 08 лютого 2006 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 014/1179/74/391,за умовами якого банк надав останній кредит у розмірі 89 000 дол. США на строк до 08 лютого 2016 року зі сплатою 12,5 % річних. На забезпечення виконання зобов`язань за вказаним договором цього ж дня між банком та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки майнових прав, за умовами якого предметом іпотеки є майнові права на квартиру за адресою забудови: АДРЕСА_2 , тип квартири - трикімнатна, поверх - 13, номер квартири АДРЕСА_5 ;
- 18 грудня 2006 року між ВАТ «Райффазен Банк Аваль» та ОСОБА_1 договір про внесення змін до договору про іпотеки від 08 лютого 2006 року, за яким уточнено адресу забудови на АДРЕСА_4 ;
- 03 березня 2012 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду № 3 до кредитного договору 014/1179/74/391, відповідно до якої змінено валюту виконання зобов`язань на гривню та зменшено процентну ставку на 10,50%, з кінцевим терміном повернення 03 лютого 2027 року;
- 03 березня 2012 року між сторонами укладено договір про внесення змін та доповнень до договору іпотеки майнових прав від 08 лютого 2006 року, за яким цей договір забезпечує вимоги, що випливають із кредитного договору № 014/1179/74/391 від 08 лютого 2006 року та додаткової угоди № 3 від 03 березня 2012 року та будь-яких інших угод.
У справі, яка є предметом перегляду, суди встановили, що рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 03 червня 2015 року, зміненим рішенням Апеляційного суду міста Києва від 08 жовтня 2015 року, стягнуто  із ОСОБА_1 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за кредитним договором у розмірі 690 883,12 грн (справа № 753/4707/15-ц).
У справі № 753/4707/15-ц суди встановили:
- на забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором від 08 лютого 2006 року за № 014/1179/74/391, 08 лютого 2006 року між банком та                   ОСОБА_1 укладений договір іпотеки майнових прав, згідно з яким ОСОБА_1 передала в іпотеку банку майнові права у розмірі вартості трикімнатної квартири, яка буде збудована на АДРЕСА_2 ;
- 18 грудня 2006 року та 03 березня 2012 року між сторонами укладені додаткові договори до договору іпотеки майнових прав, якими уточнено адресу забудови - на АДРЕСА_4 та зазначено, що цей договір забезпечує вимоги, що випливають із кредитного договору № 014/1179/74/391 від 08 лютого 2006 року та додаткової угоди № 3 від 03 березня 2012 року та будь-яких інших угод.
Із матеріалів справи, яка є предметом перегляду, також убачається, що предметом іпотеки є майнові права на квартиру згідно з угодою № 58 від 31 січня 2006 року та договору доручення № 58 від 31 січня 2006 року на виконання тієї ж угоди, які перейдуть у власність іпотекодавця після прийняття будинку до експлуатації (пункт 1.3 договору іпотеки).
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
За частиною першою статті 16 ЦК України, частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
Разом із тим апеляційний суд, переглядаючи справу та ухвалюючи нове судове рішення про задоволення позовних вимог  ОСОБА_1 з тих підстав, що перехід предмета іпотеки у власність іпотекодержателя  відбувся з порушеннями договору іпотеки майнових прав та вимог Закону України «Про іпотеку», не надав належної оцінки договору іпотеки від 08 лютого 2006 року, що укладений між банком та ОСОБА_1 , не з`ясував, що саме було предметом іпотеки (майнові права на квартиру чи квартира) та що саме було відступлено ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» на користь ПАТ «Комерційний Індустріальний Банк» і в подальшому шляхом послідовного укладення відповідних договорів від ПАТ «Комерційний Індустріальний Банк» до ТОВ «Оптимум Фактор» та від ТОВ «Оптимум Фактор» до ОСОБА_2 .
Отже, на переконання колегії суддів, апеляційний суд, переглядаючи справу не з`ясував усіх фактичних обставин справи, зокрема не встановив, що було предметом іпотеки за договором, який був укладений між банком та                 Селівановою Л. В. 08 лютого 2006 року, враховуючи обставини, встановлені у справах№ 753/491/14-ц та 753/4707/15-ц.
За таких обставин, касаційна скарга ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню, а постанова суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Частиною першою статті 400 ЦПК України визначено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
Враховуючи, що недоліки, допущені судом апеляційної інстанції під час перегляду справи, не можуть бути усунуті при касаційному розгляді справи, тому касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, а постанова апеляційного суду - скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Пунктом 1 частини третьою статті 411 ЦПК України передбачено, що підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу.
Суд апеляційної інстанції не встановив у повному обсязі фактичних обставин справи, що мають суттєве значення для її вирішення. Не встановлення апеляційним судом обставин щодо предмета іпотеки, право іпотекодержателя за яким набула              ОСОБА_2 , позбавляє касаційний суд можливості перевірити дотримання судом апеляційної інстанції норм матеріального права, в тому числі перевірити постанову апеляційного суду на предмет урахування висновків Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, що і було підставою для відкриття касаційного провадження у цій справі. 
Під час нового апеляційного розгляду справи суду необхідно встановити що було предметом іпотеки за договором, який укладений між банком та ОСОБА_1 08 лютого 2006 року, з урахуванням обставин, встановлених у справах                        № 753/491/14-ц та № 753/4707/15-ц, з`ясувати який предмет іпотеки (майнові права на квартиру чи квартира) перейшов до   ОСОБА_2 внаслідок послідовного укладення договорів відступлення права вимоги за кредитним договором, надати оцінку доводам та поданим сторонами доказам в обґрунтування своїх вимог і заперечень як у цілому, так і кожному доказу окремо, надати мотивовану відповідь на всі основні аргументи сторін.
Керуючись статтями 402, 409, 410, 411, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.
Постанову Київського апеляційного суду від 31 січня 2023 року скасувати, а справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий	І. М. Фаловська	
 	 	
Судді	В. М. Ігнатенко	
 	 	
 	С. О. Карпенко	
 	 	
 	А. С. Олійник	
 	 	
 	В. В. Сердюк