УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21 травня 2024 року
м. Київ
справа № 753/21065/23
провадження № 51-2622ск24
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого           ОСОБА_1 ,
суддів                       ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, на ухвалу Київського апеляційного суду від 14 лютого 2024 року в кримінальному провадженні № 12023105020001452 щодо 
ОСОБА_4 ,  
ІНФОРМАЦІЯ_1 ,  громадянина України, уродженця с. Петриківці Хмільницького району Вінницької області, жителя АДРЕСА_1 ), раніше не судимого, 
засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 390-1 Кримінального кодексу України (далі - КК).
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Дарницького районного суду м. Києва від 04 грудня 2023 року, залишеним без змін ухвалою Київського апеляційного суду від 14 лютого 2024 року, ОСОБА_4 визнано винуватим за ст. 390-1 КК та засуджено до покарання 
у виді обмеження волі на строк 1 рік. 
На підставі ст. 75 КК ОСОБА_4 звільнено від відбування покарання 
з випробуванням із встановленням іспитового строку тривалістю 1 рік 1 місяць.
Згідно з вироком суду ОСОБА_4 визнано винуватим у тому, що він умисно ухилився від проходження програми для кривдників, тобто скоїв кримінальний проступок, передбачений ст. 390-1 КК, за наступних обставин.
Так, Дарницьким районним судом м. Києва винесено постанову від 14 лютого 
2023 року у справі № 753/2196/23 за фактом вчинення ОСОБА_4 адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, а саме домашнього насильства психологічного характеру щодо своєї матері 
ОСОБА_5 . Відповідно до вказаної постанови, окрім накладення 
на ОСОБА_5 адміністративного стягнення у виді штрафу в розмірі десяти неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 170 грн, останнього направлено як особу, яка вчинила домашнє насильство, на проходження корекційної програми для кривдників у Службі у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації на вул. Ялтинській, 14 у м. Києві. 
Із вказаним рішення суду ОСОБА_4 ознайомлений у встановленому законом порядку, а саме шляхом отримання постанови особисто, про що свідчить відповідна розписка.
В подальшому, 22 та 24 травня 2023 року ОСОБА_4 з метою проходження програми для кривдників приходив до Центру сім`ї Дарницького району м. Києва 
з явними ознаками алкогольного сп`яніння, через що відповідна робота з ним 
не проводилася.
У невстановлений в ході досудовим розслідуванням день, але не раніше 25 травня 2023 року, час та місці у ОСОБА_4 винник кримінально-протиправний умисел, спрямований на умисне ухилення від проходження програми для кривдників особою, щодо якої заходи застосовані судом. Так, з 25 травня 2023 року і по теперішній час ОСОБА_4 , будучи поінформованим про кримінальну відповідальність за умисне ухилення від проходження програми для кривдників, жодного разу не прибув до Служби у справах дітей та сім`ї Дарницької районної 
в місті Києві державної адміністрації та Центру сім`ї Дарницького району м. Києва для виконання рішення Дарницького районного суду м. Києва, не зважаючи на те, що він був належним чином повідомлений про необхідність прибути уповноваженими на те органами.
Отже, ОСОБА_4 , ігноруючи вимоги Закону України «Про запобігання та протидії домашньому насильству» та обов`язок, покладений рішенням суду 
від 14 лютого 2023 року у справі №753/2196/23, будучи особою, відносно якої застосовані заходи для проходження програми для кривдників, не з`явився для її виконання, при цьому маючи реальну можливість проходження корекційної програми, за відсутності поважних причин, умисно ухилився від неї.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
Прокурор у касаційній скарзі, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати ухвалу апеляційного суду та призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції.
Свої вимоги мотивує тим, що суд апеляційної інстанції під час постановлення ухвали не надав належу оцінку усім конкретним доводам прокурора у апеляційній скарзі про безпідставне застосування до ОСОБА_4 положень ст. 75 КК, чим допустив істотні порушення процесуального закону. Стверджує, що поза увагою суду залишилось те, що ОСОБА_4 притягується до кримінальної відповідальності фактично за умисне невиконання судового рішення, він 
не поставився критично до своєї поведінки та не став на шлях виправлення, 
що свідчить про легковажність його відношення до ймовірних наслідків своїх дій та кримінальної відповідальності в цілому. 
Мотиви суду
Перевіривши доводи, викладені в касаційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, 
що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити, виходячи з такого.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
За частиною 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення 
у межах касаційної скарги.
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 390-1 КК, і правильність кваліфікації його дій у касаційній скарзі прокурора не оспорюються.
Доводи прокурора щодо безпідставного застосування до засудженого положень 
ст. 75 КК та невідповідності оскарженої ухвали положенням ст. 419 КПК колегія суддів вважає необґрунтованими.
Положеннями ст. 50 КК визначено, що покарання має на меті не тільки кару, 
а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Згідно зі ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. При цьому підлягають урахуванню ступінь тяжкості вчиненого злочину, особа винного й обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Відповідно 
до принципів співмірності й індивідуалізації покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій.
За змістом ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і 
не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність                       в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції,                 а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги під час призначення покарання.
За правилами ст. 75 КК, у разі, якщо суд, крім випадків засудження 
за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору форми реалізації кримінальної відповідальності. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує урахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, 
що впливають на покарання.
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (наприклад, у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи з відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, належним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.
У цьому кримінальному провадженні не встановлено обставин, які би давали підстави вважати, що покарання винній особі призначено з порушенням указаних норм права.
Як убачається із копій судових рішень, суд першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_4 , дотримуючись наведених вимог закону України 
про кримінальну відповідальність, врахував характер та ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, фактичні обставини справи, ставлення обвинуваченого до скоєного, дані про особу винного, який офіційно не працює, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, на спеціальних обліках 
не перебуває, вину визнав у повному обсязі, а також взяв до уваги відсутність обтяжуючих покарання обставин та обставину, що пом`якшує покарання, якою визнав щире каяття.
З урахуванням усіх обставин справи у їх сукупності суд дійшов висновку 
про необхідність призначення  ОСОБА_4 покарання у виді обмеження волі 
у мінімальному розмірі, визначеному санкцією ст. 390-1 КК.
Також суд з урахуванням тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, 
яке відноситься до категорії кримінальних проступків, характеру злочинного діяння та фактичних обставин справи, з огляду на особу винного, наявності у справі обставини, що пом`якшує покарання, відсутності обставин, що його обтяжують, приймаючи до уваги ставлення обвинуваченого до вчиненого, дійшов висновку, 
що ОСОБА_4 зможе довести своє виправлення без реального відбування покарання, і тому вважав за можливе звільнити обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК.
Апеляційний суд, переглянувши вирок місцевого суду щодо ОСОБА_4 
за апеляційною скаргою сторони обвинувачення, доводи якої аналогічні доводам 
у касаційній скарзі прокурора, ствердив про правильність прийнятого рішення та обґрунтовано залишив вказаний вирок без змін, зазначивши в ухвалі підстави ухваленого такого судового рішення.
Як убачається з постановленої ухвали, колегія суддів апеляційного суду зазначила, що судом першої інстанції дотримані загальні засади призначення покарання, передбачені ст. 65 КК, і наведені ґрунтовні мотиви застосування ст. 75 КК, 
що спростовує доводи апеляційної скарги про протилежне.
Доводи ж прокурора про схильність  ОСОБА_4 до вчинення суспільно небезпечних діянь, прояви зухвалої антисоціальної поведінки, які ґрунтуються виключно на тому, що ОСОБА_4 притягується до кримінальної відповідальності, як вказав суд, є припущеннями прокурора і не можуть бути покладені в основу вироку.
Постановлена у кримінальному провадженні ухвала апеляційного суду є належно вмотивованою та обґрунтованою, її зміст відповідає вимогам ст. 419 КПК, у ній наведено мотиви, з яких виходив суд, та положення закону, якими він керувався 
під час її постановлення. 
Таким чином, Суд не вбачає підстав для скасування оскарженого судового рішення внаслідок істотного порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність. 
Касаційна скарга прокурора не містить переконливих доводів на обґрунтування безпідставності застосування до ОСОБА_4  положень ст. 75 КК.
Доводів щодо істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, 
які були би безумовними підставами для скасування оскарженого судового рішення, касаційна скарга не містить.
Отже, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Враховуючи викладене, Суд вважає, що відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК 
у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора слід відмовити.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд,
постановив:
Відмовити прокурору, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою на ухвалу Київського апеляційного суду від 14 лютого 2024 року щодо засудженого ОСОБА_4 .
Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                  ОСОБА_2                                ОСОБА_3