24.06.24
22-ц/812/974/24
Єдиний унікальний номер судової справи 489/366/24
Номер провадження 22-ц/812/974/24
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.

Постанова
Іменем України

24 червня 2024 року                                                місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,
суддів: Коломієць В.В., Самчишиної Н.В., 

з секретарем судового засідання Ковальським Є.В., 

за участі: представника позивача ОСОБА_1 – ОСОБА_2 ,
відповідача ОСОБА_3 ,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 , яка подана її представником – адвокатом Ковалем Олегом Володимировичем, ухвалу, яка постановлена Ленінським районним судом міста Миколаєва 23 травня 2024 року, під головуванням судді Костюченка Г.С., у цивільній справі за позовом  ОСОБА_1  до  ОСОБА_3 про розірвання шлюбу,

УСТАНОВИЛА:

У січні 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3  про розірвання шлюбу.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 23 вересня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено шлюб, який зареєстрований Центральним районним у місті Миколаєві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області.
Від шлюбу сторони мають дитину – доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Спільне життя у сторін не склалося, оскільки відповідач легковажно ставиться до сімейних стосунків. Подружжя хоча і проживають разом, але фактично шлюбні відносини між ними припинено.
Основною причиною розпаду сім`ї є різниця у поглядах на життя, різниця характерів, відсутність між сторонами взаєморозуміння і довіри. Позивач не може змиритись з постійними сварками. Останній рік відповідач перестав забезпечувати сім`ю та не намагається виправити ситуацію. 
Посилаючись на викладені обставини, ОСОБА_1 просила розірвати укладений 23 вересня 2017 року між нею та ОСОБА_3 шлюб, який зареєстрований Центральним районним у місті Миколаєві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області за актовим записом №675.
Відповідач ОСОБА_3 надав до районного суду відзив, в якому зазначав, що йому невідомі причини звернення дружини із даним позовом, а наведені в ньому обставини не відповідають дійсності. Оскільки відповідач вважає можливим зберегти сім`ю, то просив надати час для примирення подружжя строком у шість місяців.
Представник позивача ОСОБА_1 – адвокат Коваль О.В. надав до суду заяву, в якій зазначав, що позивач категорично заперечує проти надання подружжю строку на примирення. Вказував на те, що після звернення позивачем із даним позовом до суду, відповідач жодних дій, спрямованих на примирення не вживав у зв`язку із небажанням кожної сторони. Звертав увагу на те, що дана заява спрямована на затягування часу, та не має на меті збереження сім`ї. 
Ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 23 травня 2024 року заяву ОСОБА_3 задоволено частково. 
Встановлено сторонам строк на примирення для збереження сім`ї до 23 липня 2024 року та зупинено провадження по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу на вказаний строк.
Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції врахував підстави для розірвання шлюбу, викладені у позовній заяві, а також вищевказану заяву відповідача, та дійшов висновку, що можливість збереження сім`ї не втрачена і сторонам має бути наданий строк на примирення.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , діючи через свого представника – адвоката Коваля О.В., посилаючись на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, просила ухвалу районного суду скасувати та направити справу до районного суду для продовження розгляду. 
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що позивач категорично заперечує проти надання строку на примирення, оскільки протягом чотирьох місяців з моменту відкриття провадження у даній справі відповідачем не вживалися заходи щодо примирення. До того ж, заява відповідача не містить належного обґрунтування та спрямована лише на затягування часу.
Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 28 травня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана її представником – адвокатом Ковалем О.В., на ухвалу Ленінського районного суду міста Миколаєва від 23 травня 2024 року в частині надання сторонам строку на примирення повернуто особі, яка її подала, як таку, що подано на ухвалу, яка не підлягає апеляційному оскарженню окремо від рішення суду.
Згідно ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, з огляду на таке.
Відповідно до ч.ч.1,2,5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржувана ухвала районного суду в частині зупинення провадження у справі зазначеним вимогам відповідає.
Так, забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.
За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.
Суд зобов`язаний поважати честь і гідність усіх учасників цивільного процесу і здійснювати правосуддя на засадах їх рівності перед законом і судом.
Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.
При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.
Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.
Частина 1 статті 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).
Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
З матеріалів справи вбачається, що 23 вересня 2017 року між  ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено шлюб, який зареєстровано Центральним районним у місті Миколаєві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області (а.с.6).
Від шлюбу сторони мають малолітню дитину – доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.12).
Ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 12 лютого 2024 року позовну заяву ОСОБА_1 про розірвання шлюбу прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі (а.с.21-22). 
Наступною ухвалою того ж суду від 23 травня 2024 року встановлено сторонам строк на примирення для збереження сім`ї до 23 липня 2024 року та зупинено провадження по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу на вказаний строк.
За правилами ст.211 ЦПК України передбачено, що одним із завдань розгляду справи по суті визначається сприяння примиренню сторін.
У ч.7 ст.240 ЦПК України вказується на можливість суду у справах про розірвання шлюбу зупинити розгляд справи і призначити подружжю строк для примирення, який не може перевищувати шести місяців, а згідно з п.4 ч.1 ст.251 ЦПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі надання сторонам у справі про розірвання шлюбу строку для примирення.
Тобто, у відповідності до п.4 ч.1 ст.251 ЦПК України надання сторонам у справі про розірвання шлюбу строку для примирення є обов`язковою підставою зупинення провадження у справі.
Конкретний строк для примирення визначає суд першої інстанції.
Стаття 111 СК України передбачає, що суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечитиме моральним засадам суспільства.
Одним із таких заходів є надання сторонам строку для примирення.
З положень ст.251 ЦПК України встановлено, що в разі не зупинення провадження у справі про розірвання шлюбу у зв`язку з наданням сторонам строку для примирення, суд допустить порушення норм процесуального права, незалежно від обставин справи, оскільки зазначена норма передбачає безумовне обов`язкове зупинення провадження у справі.
Аналізуючи зміст апеляційної скарги  ОСОБА_1 , від імені якої діє її представник – адвоката Коваль О.В., на ухвалу суду про зупинення провадження у справі про розірвання шлюбу, колегія суддів приходить до висновку про те, що на цій підставі фактично оскаржується ухвала в частині призначеного сторонам строку для примирення, а позивач фактично не погоджується з наданням судом першої інстанції строку для примирення.
Проте, слід зазначити, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з цих підстав лише в тих випадках, якщо судом першої інстанції буде надано строк для примирення, що перевищуватиме шість місяців.
Оскаржуваною ухвалою від 23 травня 2024 року сторонам надано строк для примирення до 23 липня 2024 року (два місяця), тобто в межах передбачених законом, а відтак з цих підстав оскаржувана ухвала не може бути визнана незаконною і не може бути скасована судом.
Оскільки надання сторонам у справі про розірвання шлюбу строку для примирення відповідно до п.1 ч.1 ст.251 ЦПК України є обов`язковою підставою для зупинення провадження у справі, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про необхідність зупинення провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу.
Посилання в апеляційній скарзі на неможливість збереження сім`ї, апеляційний судом до уваги не приймаються з огляду на те, що такі обставини будуть предметом дослідження судом першої інстанції при розгляді справи по суті та не впливають на обов`язок суду зупинити провадження у справі у разі надання сторонам у справі про розірвання шлюбу строку для примирення, що обумовлено відсутністю згоди одного з подружжя на розірвання шлюбу.
Інші доводи апеляційної скарги, які зводяться до заперечення факту на примирення, яке, як на думку особи, яка подала апеляційну скаргу, є неможливим, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки при вирішенні питання щодо зупинення провадження у справі суд першої інстанції дотримався положень п.4 ч.1 ст.251 ЦПК України, відповідно до якого суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі надання сторонам у справі про розірвання шлюбу строку для примирення. 
За такого, колегія суддів не погоджується з доводами апеляційної скарги про безпідставність зупинення провадження у справі до закінчення строку для примирення, оскільки у даному випадку такий висновок суду першої інстанції відповідає нормам процесуального права.
За встановлених обставин, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи та порушення прав скаржника.
Доводи апеляційної скарги висновків районного суду не спростовують та не впливають на правильність ухваленого у справі судового рішення.
Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки апеляційним судом рішення суду не змінювалось і не приймалося у справі нове, то відсутні передбачені ст.141 ЦПК України підстави для розподілу судових витрат.
Керуючись ст.ст.367,374,375,381,382 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана її представником – адвокатом Ковалем Олегом Володимировичем, – залишити без задоволення.
Ухвалу Ленінського районного суду міста Миколаєва від 23 травня 2024 року в оскаржуваній частині – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий                                                        Т.В. Серебрякова 

Судді:                                                                В.В. Коломієць

Н.В. Самчишина

Повний текст судового рішення
складено 26 червня 2024 року