ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2563/24 Справа № 205/5176/23 	  	Суддя у 1-й інстанції - Басова Н. В. Суддя у 2-й інстанції - Космачевська Т. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2024 року                                                                м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:
судді-доповідача Космачевської Т.В., 
суддів: Максюти Ж.І., Халаджи О.В.,
розглянувши в письмовому провадженні в приміщенні Дніпровського апеляційного суду в місті Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 06 грудня 2023 року в цивільній справі номер 205/5176/23 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Укр Кредит Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2023 року до Ленінського районного суду міста Дніпропетровська звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю «Укр Кредит Фінанс» з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 15.01.2022 року між позивачем та відповідачкою було укладено в електронній формі кредитний договір №1023-8610 на суму 12100,00 грн. Відповідно до умов кредитного договору позивач взяв на себе зобов`язання надати відповідачці кредит для задоволення особистих потреб. Строк кредитування – 300 днів. Позивач виконав взяті на себе зобов`язання, однак відповідачка взяті на себе зобов`язання щодо повернення кредитних коштів належним чином не виконувала, у зв`язку з чим виникла заборгованість, яка нею у добровільному порядку не погашена. Станом на 09.05.2023 року загальний розмір заборгованості за кредитним договором становить 86394,00 грн, з яких: прострочена заборгованість за кредитом – 12100,00 грн; прострочена заборгованість за нарахованими процентами – 74294,00 грн.
Позивач просив стягнути з відповідачки на свою користь заборгованість за кредитним договором №1023-8610 від 15.01.2022 року в розмірі 86394,00 грн, з яких: прострочена заборгованість за кредитом – 12100,00 грн; прострочена заборгованість за нарахованими процентами – 74294,00 грн.
Рішенням Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 06 грудня 2023 року позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Укр Кредит Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором – задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Укр Кредит Фінанс» заборгованість за кредитним договором № 0817-4129 від 08.10.2021 року в розмірі 86394,00 грн, з яких: прострочена заборгованість за кредитом – 12100,00 грн; прострочена заборгованість за нарахованими процентами – 74294,00 грн.
Вирішено питання про розподіл судових витрат зі сплати судового збору.
Із вказаним рішенням в частині стягнення заборгованості за нарахованими процентами не погодилась відповідачка ОСОБА_1 , подала апеляційну скаргу безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду, просила скасувати рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська по справі №205/5176/23 в оскаржуваній частині та ухвалити в цій частині нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідачки простроченої заборгованості за нарахованими процентами у сумі 74294,00 грн.
Доводами апеляційної скарги наведено, що в ході розгляду справи судом першої інстанції
порушено норми матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, та не в повному обсязі досліджено матеріали справи, а саме: не прийнято до уваги докази про стан здоров`я відповідачки, які були долучені до матеріалів справи.
Відповідачка ОСОБА_1 вважає вказаний договір недійсним в частині нарахування відсотків, оскільки даний договір про відкриття кредитної лінії від 15 січня 2022 року не є підписаними сторонами з дотриманням вимог ч. 1 ст. 262, ч. 1 ст. 638 та ч. 2 ст. 207, ст. 1055 ЦК України: обсяг документів є значний, в документах використано мову та терміни спеціальної галузевої направленості, що робить їх складним для розуміння, а тому відповідачка, як середньостатистичний користувач фінансових послуг, не могла бути ознайомлена зі вказаними у ньому умовами. Документи, які додані до договору, не містять в собі відомостей про розмір кредиту, порядок його надання, процентну ставку та строки повернення такого кредиту, що є істотними умовами для кредитного договору.
У період дії воєнного стану прийнято Закон України №2120-Х «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо норм на період дії воєнного стану» від 15 березня 2022 року, відповідно до положень якого на час дії воєнного стану та в тридцятиденний строк після дня його припинення або скасування споживач не буде нести відповідальності перед кредитодавцем у разі прострочення виконання зобов`язань за споживчим кредитом. Крім того, у разі допущення такого прострочення споживач звільняється, зокрема, від обов`язку сплати кредитодавцю неустойки (штрафу, пені) та інших платежів, сплата яких передбачена договором про споживчий кредит за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) споживачем зобов`язань за таким договором. Неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена договором про споживчий кредит, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання за таким договором, підлягають списанню.
Встановлений у договорі розмір нарахованих відсотків перевищує розумну межу відповідальності за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання, є явно завищеним, не відповідає вимогам п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» і засадам справедливості, добросовісності, розумності, як наслідок, свідчить про непропорційність великої суми компенсації у разі невиконання зобов`язань за цим договором.
Крім того, права позичальника, який опинився в скрутному фінансовому становищі, можуть бути захищені в процедурі врегулювання заборгованості рядом заходів, спрямованих на зменшення боргового навантаження на позичальника та недопущення настання неплатоспроможності фізичної особи – боржника.
ОСОБА_1 зверталась до позивача з заявами-врегулюванням від 26 жовтня 2023 року та 09 листопада 2023 року, в яких вона повідомила позивача про те, що з 01 жовтня 2023 року їй встановлено третю групу інвалідності за загальним захворюванням, а також зазначила, що боргове навантаження за кредитним договором є для відповідачки надмірним, на теперішній час вона не працевлаштована, заробітку не має. У зв`язку з незадовільним станом здоров`я її можливості до працевлаштування істотно обмежені, вона потребує реабілітації, проходження тривалого та вартісного лікування онкологічного захворювання. Через необхідність лікування її матеріальні ресурси та осіб, які могли б надавати їй матеріальну підтримку вичерпані, що унеможливлює належне та своєчасне виконання умов кредитного договору, зокрема й за рішенням суду про стягнення заборгованості.
Від позивача ТОВ «Укр Кредит Фінанс» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 06 грудня 2023 року по цивільній справі №205/5176/23 - без змін.
15.01.2022 року між ТОВ «Укр Кредит Фінанс» та ОСОБА_1 укладено договір про відкриття кредитної лінії №1023-8610 строком на 300 днів, який був діючим та зобов`язання за яким позичальником не виконані. Договір про відкриття кредитної лінії (надалі - Договір) між сторонами укладений в порядку передбаченому Законом України «Про електронну комерцію» та відповідно до Правил відкриття кредитної лінії (надання споживчих кредитів), що складають єдиний договір.
Відповідно до п. 2.6 договору, нарахування процентів за користування кредитом здійснюється щоденно починаючи з першого дня видачі кредиту та до дати фактичного повернення всієї суми кредиту, в наступних розмірах: стандартна процентна ставка 3,00% за кожен день користування кредитом (вказана процентна ставка застосовується протягом всього строку дії цього договору, за виключення строку використання права користування кредитом за зниженою та/або пільговою ставкою). Знижена процентна ставка 2.00% (право користування кредитом за вказаною процентною ставкою згідно з умовами, визначені п.п. 3.4 - 3.9. цього договору). Пільгова процентна ставка 0,01% (право користування кредитом за вказаною процентною ставкою згідно з умовами, визначена в п.п. 3.4. - 3.6. цього договору).
Укладання договору позики на визначених у ньому умовах є результатом вільного волевиявлення відповідачки, з врахуванням, що ОСОБА_1 розуміла, що дані умови договору є зручними для неї на ринку фінансових послуг в мережі Інтернет (аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 07.10.2020 року по справі 127/33824/19).
Враховуючи вищевикладене, відсутні підстави для визнання пункту договору недійсними. Тобто, ТОВ «Укр Кредит Фінанс» має право на нарахування процентів за користування кредитом згідно з п. 2.6 договору.
Твердження відповідачки, що пунктом у договорі передбачено нарахування неправомірно великої суми компенсації та/або пені у разі невиконання зобов`язань за договором відповідно до ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» не відповідає дійсності та є помилковим зі сторони відповідачки, оскільки проценти за користування кредитом визначено відповідно до ст. 1048, 10561 ЦК України та не є компенсацією та/або пенею у разі невиконання зобов`язань за договором в розумінні п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», а відтак вимоги щодо визнання п. 2.6 договору недійсним є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.
Згідно з частиною 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до частини 13 ст. 7 ЦПК України, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Оскільки рішення суду оскаржується лише в частині стягнення заборгованості за нарахованими відсотками, апеляційний суд переглядає рішення саме в цій частині.
Заслухавши суддю – доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. 
Відповідно до вимог частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судом встановлено і це вбачається з матеріалів цивільної справи, що 15.01.2022 року між ТОВ «Укр Кредит Фінанс» та ОСОБА_1 укладено в електронній формі договір про відкриття кредитної лінії №1023-8610 на суму 12100,00 грн, строком на 300 днів зі сплатою 3,00% за кожен день користування кредитом (а.с. 7-9зв).
Крім того, 15.01.2022 року ОСОБА_1 шляхом накладання електронного підпису було підписано Правила відкриття кредитної лінії та Паспорт споживчого кредиту (а.с. 10-12зв, 12зв-13зв).
Відповідно до витягу з реєстрів банків щодо видачі кредиту №1023-8610 від 15.01.2022 року видача коштів за кредитним договором здійснювалася за допомогою LiqPay АТ «ПриватБанк» (а.с. 16). 
З розрахунку заборгованості вбачається, що заборгованість станом на 09.05.2023 року відповідачки складається, зокрема, з нарахованих процентів в розмірі 74294,00 грн (а.с. 17-19зв).
Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за нарахованими відсотками, суд першої інстанції виходив з їх обґрунтованості.
З вказаним висновком суду першої інстанції апеляційний суд погоджується, виходячи з наступного. 
Згідно з частинами 1 та 4 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
В силу положень статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Частиною 1 статті 627 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Положеннями ч. 1 ст. 1046 Цивільного кодексу України визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Судом встановлено, що укладений відповідачкою договір кредиту підписаний електронним підписом, відтвореним шляхом використання позичальником одноразових ідентифікаторів і які були надіслані на номер телефону відповідачки відповідно до положень укладеного договору. Дані обставини нею не заперечуються.
Відповідно до ч. 1, 3, 4, 5, 6, ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них.
Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом:
- надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону;
- заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону;
- вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію», якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання:
- електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину;
- електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом;
- аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.
Таким чином, судом встановлено, що укладений кредитний договір відповідає формі, передбаченій ст. 207, 208, 1047 Цивільного кодексу України.
Частиною 1 статті 509 Цивільного кодексу України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (частина 1 статті 526 Цивільного кодексу України).
Відповідно до ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. 
Відповідно до вимог частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.
Судом встановлено, що 15.01.2022 року між ТОВ «Укр Кредит Фінанс» та ОСОБА_1 укладено в електронній формі договір про відкриття кредитної лінії №1023-8610 на суму 12100,00 грн, строком на 300 днів зі сплатою 3,00% за кожен день користування кредитом.
Крім того, 15.01.2022 року ОСОБА_1 шляхом накладання електронного підпису підписано Правила відкриття кредитної лінії та Паспорт споживчого кредиту. 
Відповідно до витягу з реєстрів банків щодо видачі кредиту №1023-8610 від 15.01.2022 року видача коштів за кредитним договором здійснювалася за допомогою LiqPay АТ «ПриватБанк».
З розрахунку заборгованості вбачається, що заборгованість відповідачки становить, зокрема, за нарахованими процентами – 74294,00 грн (з розрахунку 300 днів – строк кредиту).
Відповідачка не надала суду доказів, які спростовували б розрахунок заборгованості перед позивачем, не довела відсутність заборгованості.
За таких обставин, виходячи з наведеного, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, з яким погоджується апеляційний суд, про обґрунтованість позовних вимог.
Щодо доводів апеляційної скарги про відсутність належних доказів заборгованості та 
документів первинного бухгалтерського обліку, апеляційний суд зазначає, що позивач надав всі документи, що стосуються спору. Відповідачка, як тримач карткового рахунку, на який було перераховано кредитні кошти, не позбавлена можливості самостійно отримати виписки по рахунку для підтвердження або спростування факту перерахування коштів за кредитним договором. Проте, нею не надано до суду жодних доказів на спростування факту перерахування/отримання коштів за кредитним договором. 
Щодо доводів апеляційної скарги про неврахування судом довідок про стан здоров`я позивачки, апеляційний суд вважає, що такі доводи не впливають на правильність ухваленого судового рішення, тому не є підставою для його скасування та відмови в задоволенні позовних вимог в частині стягнення процентів за користування кредитом.
Інші, наведені в апеляційній скарзі доводи, були предметом дослідження в суді першої інстанції, висновків суду не спростовують, переважно зводяться до незгоди із встановленими судом обставинами та спрямовані на переоцінку доказів у справі.
Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Суд, у цій справі, враховує положення Висновку №11(2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32 - 41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява №65518/01; від 06 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява №63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) (Рішення): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).
Враховуючи наведене, апеляційний суд не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення.
За таких обставин, апеляційний суд вважає, що, вирішуючи спір, суд першої інстанції в повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку та ухвалив судове рішення, яке відповідає вимогам закону.
Підстав для його скасування не вбачається.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове 
рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Згідно з частиною 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, витрати ОСОБА_1 по сплаті судового збору, пов`язані з поданням апеляційної скарги, відшкодуванню не підлягають.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 06 грудня 2023 року – без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Судді: