Справа № 447/3807/23                                 Головуючий у 1 інстанції: Друзюк М.М. 
Провадження № 33/811/147/24                 Доповідач: Романюк М. Ф. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

        24 червня 2024 року Львівський апеляційний суд в складі судді судової палати з розгляду кримінальних справ Романюка М.Ф, розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 на постанову судді Миколаївського районного суду Львівської області від 09 січня 2024 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1ст. 130 КУпАП,

встановив:

вищенаведеною постановою ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян , що становить 17 000 (сімнадцять тисяч) грн. з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 ( один) рік.
Стягнуто з ОСОБА_1 в дохід держави судовий збір у розмірі 605, 60 грн. 
Згідно з постановою судді, ОСОБА_1 20.11.2023 об 00 год 25 хв в м. Новий Розділ, по пр. Шевченка, 38, керував транспортним засобом SkodaOctavia, д.н.з. НОМЕР_1 в стані алкогольного сп`яніння. Огляд на стан сп`яніння проводився у медичному закладі у лікаря зі згоди водія у встановленому законом порядку. Стан алкогольного сп`яніння підтверджується медичним висновком №162 від 20.11.2023, чим порушив вимоги п. 2.9 а ПДР, за що відповідальність передбачена ч.1 ст.130 КУпАП.
Не погоджуючись з даною постановою особа, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову, а провадження у справі закрити у зв`язку з відсутністю події та складу адміністративного правопорушення.
В обґрунтування своїх апеляційних вимог апелянт покликається на те, що постанова суду незаконна, необґрунтована та така, що прийнята без здійснення об`єктивного і повного судового розгляду та за відсутності належної оцінки доказів. 
Звертає увагу на те, що в матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про наявність ознак алкогольного сп`яніння; огляд на стан алкогольного сп`яніння в медичному закладі був проведений з грубим порушенням Інструкції, адже освідування здійснювалось без відібрання біологічної речовини лабораторним методом, а шляхом використання спеціального технічного приладу Драгер; в матеріалах справи відсутнє направлення на огляд водія транспортного засобу з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції; відсутній сертифікат відповідності; у протоколі про адміністративне правопорушення 
відсутня інформація про свідків; відеозапис є фрагментарним, постійно переривається; відсутні відомості щодо відсторонення водія від керування автомобілем; лікарем відмовлено у клопотанні ОСОБА_1 щодо проведення огляду на стан сп`яніння з відбиранням біологічної речовини кров та сечі; судом не переглядалось жодного разу відеозапису, не давалась оцінка аргументам апелянта вказаних у поясненнях по справі. 
Зауважує, що алкотест для здійснення огляду був наданий уже з вставленим в Драгер муштуком без здійснення контрольного взяття повітря; поліцейськими не було проінформовано про порядок та спосіб використання приладу Драгер; огляд на місці зупинки був здійснений за відсутності двох свідків, хоча такі були присутні в момент події ймовірного правопорушення; процедура огляду на стан алкогольного сп`яніння на місці зупинки з використанням спеціальних технічних засобів не зафіксована відеозйомкою, що підтверджується відсутністю даних про неї на відеозаписі, що є у справі.
Крім того, зазначає, що суддя першої інстанції залишила поза увагою показання про те, що в день складення протоколу апелянт вживав йогурт, кисломолочні продукти та настоянку пустирника, наявність яких в організмі може показати рівень алкоголю, який перевищує допустиму межу.
В судове засідання ОСОБА_1 та його захисник Сергєєва О.І. не з`явилися, будучи належним чином повідомлені про час та місце апеляційного розгляду, захисник  ОСОБА_2 подала на електронну адресу суду заяву про розгляд справи без її участі.
Поряд з цим, ОСОБА_1 19.03.2024 подав клопотання про проведення судового засідання в режимі відеоконференції, з Миколаївським районним судом Львівської області, таке право було забезпечено апеляційним судом, однак районний суд 24.06.2024 на зв`язок не з`явився. 
Крім того, згідно довідки про доставку повідомлення у додатку «Viber», 31.05.2024 року судова повістка сформована електронному вигляді і доставлена на номер мобільного телефону ОСОБА_1 , що відповідає вимогам Порядку надсилання судових повісток, повідомлень і викликів учасника судового процесу, затвердженого наказом Державної судової адміністрації України №28 від 23.01.2023 року.
Апеляційний суд зазначає, що справа за апеляційною скаргою ОСОБА_1 призначалась десять разів, у зв`язку з клопотаннями захисника про відкладення розгляду справи, а саме: 09.02.2024,16.02.2024, 01.03.2024, 22.03.2024, 05.04.2024, 19.04.2024, 02.05.2024, 17.05.2024, 31.05.2024, 24.06.2024.
Відповідно до вимог Конвенції про захист прав і свобод людини розгляд справи повинен відбутися в розумний строк, тривалість якого залежить від складності справи, загальної сукупності доказів, які необхідно дослідити, процесуальної поведінки учасників судового розгляду та особи, яка притягається до адміністративної відповідальності та інших обставин.
Особи, які беруть участь у провадженні в справі про адміністративне правопорушення, розпоряджаються своїми правами на власний розсуд, однак користуватися ними повинні сумлінно в межах процесуального закону відповідно до їх призначення і тією мірою і в тих формах, які необхідні для досягнення мети провадження у справі.
Крім того, статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням. Кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема й процесуальні 
заборони та обмеження, зміст яких - не допустити безладного перебігу судового процесу (рішення Європейського суду з прав людини від 20.05.2010 у справі "Пелевін проти України").
У рішенні Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі «Смірнов проти України» зазначено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки, своєю поведінкою та діями сприяти як найшвидшому судовому розгляду, чого в діях ОСОБА_3 не вбачається.
Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях, зокрема "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" від 07.07.1989 року, виходить з того, що у випадках коли поведінка учасників судового засідання свідчить про умисний характер їх дій, направлений на невиправдане затягування процесу чи зловживання своїм процесуальним правом, суд має реагувати на вказані випадки законними засобами, аби не було знівельовано ключовий принцип - верховенство. 
У цьому контексті суд також звертає увагу, що апеляційний перегляд здійснюється за апеляційною скаргою особи, яка її подала, а вона в першу чергу мала б цікавитися питаннями призначення судових засідань у справі.
Отже, ОСОБА_1 був обізнаний про розгляд апеляційної скарги у Львівському апеляційному суді, належним чином повідомлений про місце, час та дату судового розгляду, скористався своїм правом на захист, уклавши угоду з захисником ОСОБА_2 , проте до судового засідання не з`явився.
У відповідності до ч.6 ст.294 КУпАП неявка особи, яка подала апеляційну скаргу, та інших осіб, які беруть участь у провадженні у справі про адміністративне правопорушення, не є перешкодою для розгляду апеляційної скарги за їх відсутністю в судовому засіданні.
Перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, та дослідивши матеріали справи про адміністративне правопорушення, апеляційний суд приходить до наступного. 
Згідно вимог ст.ст. 245, 251, 252, 280 КУпАП, суд повинен повно, всебічно та об`єктивно з`ясувати всі обставини справи, дати належну оцінку зібраним доказам. Зокрема, суд повинен з`ясувати чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи є винною особа в його вчиненні. 
Суддя апеляційного суду вважає, що судом першої інстанції належно встановлені обставини, які дають обґрунтоване право притягнути ОСОБА_1 до відповідальності за ознаками вчинення правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП.
Під час апеляційного перегляду оскаржуваної постанови, апелянтом в його апеляційній скарзі не наведено об`єктивних відомостей, які можуть спростувати висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП.
Незважаючи на позицію апелянта, про відсутність в його складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, його вина підтверджується зібраними у справі і перевіреними доказами, зокрема: 
- протоколом про адміністративне правопорушення серії ААД №653045 від 20.11.2023, з якого вбачається, що ОСОБА_1 20.11.2023 об 00 год 25 хв в м.Новий Розділ, по пр.Шевченка, 38   керував транспортним засобом Skoda Octavia д.н.з. НОМЕР_1 в стані алкогольного сп`яніння. Огляд на стан сп`яніння проводився у медичному закладі у лікаря зі згоди водія у встановленому законом порядку. Стан алкогольного сп`яніння підтверджується медичним висновком №162 від 20.11.2023, чим порушив вимоги п.2.9а ПДР;
- відеозаписом з нагрудної камери поліцейського, який долучений до матеріалів справи і в яких відображені обставини, які відбувалися за участю особи, яка притягається до адміністративної відповідальності;
- актом огляду на стан алкогольного сп`яніння з використанням спеціальних технічних засобів Alkotest Drager 6810, результат огляду 1,01 %;
- висновком щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції від 20.11.2023 № 162, згідно з яким ОСОБА_1 перебуває у стані алкогольного сп`яніння.
- чеком технічного приладу Alkotest Drager 6810 до протоколу № ААД № 653045, результат якого складає 1.01% проміле, тест №3570 від 20.11.2023.
- актом медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного сп`яніння чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції №162 від 20.11.2023 згідно з яким ОСОБА_1 перебуває в стані алкогольного сп`яніння, результат обстеження 1,08 проміле, Alkotest Drager 6510
Аналізуючи відомості цих доказів у справі, апеляційний суд дійшов висновку, що вони узгоджуються між собою та беззаперечно свідчать про наявність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП.
Твердження ОСОБА_1 стосовно того, що до матеріалів справи долучено компакт- диск, на якому міститься лише фрагменти відеозапису, що на думку апелянта свідчить про те, що працівники поліції під час проведення відеозйомки процедури складання адміністративного матеріалу порушили принцип безперервності її застосування, а тому такий відеозапис не може бути належним та допустимим доказом, не є слушними, так як зафіксована на відеозаписі інформація є достатньою та об`єктивно підтверджує обставини, що мають значення для справи та узгоджуються з іншими наявними в матеріалах справи доказами.
Доводи апелянта, що його не відсторонили від керування транспортним засобом після складання протоколу, як на підставу скасування оскаржуваної постанови, апеляційний суд оцінює критично, адже вказаний факт жодним чином не впливає на обсяг вини у вчиненні останнім адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.
Щодо тверджень апелянта, що він хотів здати кров, то апеляційний суд звертає увагу на те, що, відповідно до п.п. 12, 13 Розділу 3 Інструкції № 1452/735, предметом дослідження біологічного середовища можуть бути слина, сеча, змиви з поверхні губ, шкірного покриву обличчя і рук. Для дослідження біологічного середовища може використовуватися кров, якщо в обстежуваної особи неможливо взяти зразки біологічних середовищ, вказаних у пункті 12 цього розділу.
Тобто, зі змісту Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції вбачається, що дослідження біологічного середовища – крові можливо, якщо у особи неможливо взяти інші біологічні зразки в силу певних обставин, а саме коли водій знаходиться без свідомості чи перебуває у важкому стані і у нього неможливо відібрати біологічне середовище (сечу) та ін.
Наявність в Інструкції норми, яка містить перелік видів біологічного середовища, які можуть бути відібрані, жодним чином не означає, що це є альтернатива для особи, яка проходить огляд на стан сп`яніння, обирати вид біологічного середовища, яке йому зручно здавати.
Вказана альтернатива встановлена для тих випадків, коли відсутня реальна об`єктивна можливість здати якийсь із зазначених видів біологічного середовища.
У всякому разі, огляд на стан алкогольного сп`яніння проводиться лікарем медичного закладу, у який доставлений водій транспортного засобу, та лише він може визначити підставність відбору того чи іншого біологічного середовища.
Доводи апеляційної скарги в частині щодо відсутності в матеріалах справи направлення на проведення огляду на стан сп`яніння, не можуть бути підставою для скасування постанови суду з огляду на те, що Інструкція про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затверджена наказом МВС України № 1452/735 від 09.11.2015 року не передбачає обов`язкового долучення до протоколу направлення на медичний огляд.
Щодо доводів апелянта, що огляд водія на стан алкогольного сп`яніння проводився у відсутності двох свідків, то такі є безпідставними з огляду на те, що присутність свідків згідно положень ст. 266 КУпАП є обов`язковою лише у разі неможливості застосування технічних засобів відеозапису, які в даному випадку були застосовані.
Всі інші доводи апеляційної скарги судом апеляційної інстанції оцінюються критично, оскільки наявними в матеріалах справи доказами не підтверджуються, мають формальний характер та зводяться до власної оцінки фактичних обставин справи та зібраних у справі доказів, при цьому, апелянт оцінює ці докази вибірково, ігноруючи при цьому їх сукупність.
Таким чином, всупереч доводам апеляційної скарги, висновки суду першої інстанції про встановлення вини водія ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, ґрунтуються на підставі повного та об`єктивного з`ясування всіх обставин справи.
Неправильного застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права при розгляді справи судом першої інстанції не встановлено, як не встановлено істотних порушень законодавства, що тягнуть зміну чи скасування постанови суду першої інстанції.
З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що оскаржувана постанова районного суду про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.130 КУпАП є законною та обґрунтованою, а тому підстави для її скасування відсутні.
Керуючись ст. 294 КУпАП, апеляційний суд

постановив:

постанову Миколаївського районного суду Львівської області від 09 січня 2024 року, якою ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП - залишити без змін, а апеляційну скаргу особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 – без задоволення.
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя М.Ф. Романюк