ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
19 червня 2024 року
м. Київ
справа № 676/7194/21
провадження № 61-2630 св24
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,                 Шиповича В. В.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Хмельницького апеляційного суду від 18 січня 2024 року в складі колегії суддів: Костенка А. М., Гринчука Р. С., Спірідонової Т. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до                              ОСОБА_2 про визнання права власності на спадкове майно.
 
На обґрунтування позову вказала, що її батькам ОСОБА_2 та                          ОСОБА_3 . На підставі ордера № 002136 від 02 лютого 1980 року                 ОСОБА_2 було надано на сім`ю двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 (далі - спірна квартира). Батьки за спільні кошти виплатили пайові внески за квартиру в                         1990 році, проте не отримали свідоцтва про право власності на це нерухоме майно. 
ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її матір ОСОБА_3 , після смерті якої відкрилась спадщина на 1/2 частину майна, придбаного батьками у шлюбі, у тому числі на зазначену квартиру, автомобіль, гаражний бокс, акції підприємства, грошовий вклад у банку.
23 грудня 1997 року вона звернулась до державного нотаріуса із заявою про прийняття  спадщини після смерті матері. Нотаріус видав їй свідоцтво про право на спадщину на грошовий вклад та акції підприємства, проте відмовив у видачі свідоцтв на решту майна у зв`язку із відсутністю відповідних правовстановлюючих документів.
Згодом  їй стало відомо, що батько 19 грудня 1997 року отримав свідоцтво про право особистої власності на спірну квартиру. Батько не заперечував її право на користування спірною квартирою, у якій вона із своєю сім`єю проживає тривалий час, однак останнім часом виганяє її з житла, мотивуючи таку поведінку належністю цього майна до його приватної власності. 
На її переконання майно, набуте батьками як подружжям за час шлюбу, є їх спільним майном і частка матері у цьому майні є спадковим майном, яке вона має на меті оформити на своє ім`я.
З огляду на зазначене, позивачка просила суд визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 ; визнати за нею, ОСОБА_1 , право власності на частину цієї квартири, а саме: на кімнату площею 14,8 кв. м та балкон площею 3,3 кв. м, залишивши                  ОСОБА_2 частину квартири, яка складається з: кімнати площею 12,5 кв. м, кухні площею 7,3 кв. м, коридору площею 9,7 кв. м, туалет площею 1,3 кв. м, кладову площею 1 кв. м. залишити у спільному користуванні.
 
Короткий зміст ухвалених у справі судових рішень
 
Рішенням Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області              від 11 липня 2023 року в складі судді Швець О. Д. позов ОСОБА_1 задоволено частково. 
Визнано квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , яка померла               ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Визнано за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_3 на частину вказаної квартири.
Установивши, що спірна квартира була набута ОСОБА_2 у період шлюбу з ОСОБА_3 , суд першої інстанції дійшов висновку, що спірна квартира належить до спільного майна подружжя, а позивач як спадкоємець померлої ОСОБА_3 за законом першої черги, яка прийняла спадщину після смерті спадкодавця в строк і у порядку, встановленому законом, успадкувала частину спірної квартири.
Урахувавши, що позивач не набула права спільної часткової власності на спірну квартиру, суд вважав, що позовні вимоги про встановлення порядку користування квартирою є передчасними.
 
Постановою Хмельницького апеляційного суду від 18 січня 2024 року скасовано рішення Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області                  від 11 липня 2023 року в частині визнання за ОСОБА_1 права власності на             частину спірної квартири та ухвалено нове судове рішення в цій частині, яким визнано за ОСОБА_1 в порядку спадкування за законом після смерті матері                   ОСОБА_3 право власності на 1/4 частину спірної квартири. 
В решті рішення суду залишено без змін.
 
Установивши, що позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 прийняли спадщину після смерті ОСОБА_3 , є її спадкоємцями першої черги за законом щодо 1/2 частини спірної квартири, суд апеляційної інстанції керувався тим, що позивач ОСОБА_1 має право в порядку спадкування на частину спірної квартири, а не на частину цього майна як помилково зазначив суд першої інстанції.
Водночас суд відхилив як недоведені посилання відповідача на придбання квартири під час перебування шлюбу з спадкодавцем ОСОБА_3 лише за його особисті кошти. Також суд відхилив доводи відповідача про пропуск позивачем позовної давності.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та аргументи учасників справи
 
У лютому 2024 року через засоби поштового зв`язку адвокат Каденко О. О., яка діє в інтересах ОСОБА_1 , подала до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову суду апеляційної інстанції, у якій просила її скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
 
Підставою касаційного оскарження заявник зазначає застосування судом норм права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постановах Верховного Суду від 03 березня 2021 року справа № 747/467/18,                  від 25 березня 2020 року справа № 305/235/17 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
В обґрунтування доводів касаційної скарги заявник вказала, що відповідач не підтвердив належними та допустимими доказами факт вступу у володіння спадковим майном після смерті дружини. При цьому суди безпідставно побудували висновки з приводу цих обставин на неналежному доказі - довідці                від 23 лютого 2021 року, яка не містить відомостей щодо реєстрації місця проживання відповідача у спірній квартирі саме на момент смерті ОСОБА_3 .
Крім того, суд апеляційної інстанції помилково визначив розмір часток спадкоємців, не врахувавши, що батьки померлої ОСОБА_3 відмовились від своїх часток у спадковому майні на користь онуки ОСОБА_1 . З огляду на ці обставини частка останньої у спадковому майні складає 3/8 частини, а не 1/4 як помилково визначив апеляційний суд.
 
Відзив на касаційну скаргу не надійшов.
 
Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції 
 
Ухвалою Верховного Суду від 07 березня 2024 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.
 
Ухвалою Верховного Суду від 02 травня 2024 року справу призначено до судового розгляду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з 1970 року перебували у зареєстрованому шлюбі, у період якого у них народилась дочка ОСОБА_1 (до одруження ОСОБА_4 ), ІНФОРМАЦІЯ_2 .
 
02 лютого 1980 року на підставі рішення виконавчого комітету Кам`янець-Подільської міської ради № 38 від 25 січня 1980 року ОСОБА_5 на склад сім`ї із трьох осіб, у тому числі на дружину ОСОБА_3 і дочку ОСОБА_5 , видано ордер на двокімнатну квартиру АДРЕСА_2 .
 
З 1980 року по даний час у спірній квартирі зареєстровано місце проживання позивача та відповідача.
 
У період з 1986 року до жовтня 1990 року ОСОБА_2 , перебуваючи у шлюбі з ОСОБА_3 , сплатив грошові кошти в сумі 7 596,5 рублів, перший внесок в розмірі 40 % вартості житлового паю у сумі 3 039 рублів було внесено у жовтні                 1986 року, решта суми - 4 557,9 рублів було рівномірно розподілено для щомісячної сплати на 15 років, але було виплачено достроково. Вказана обставина підтверджується довідкою ОСББ «Жукова 19».
Однак право власності на спірну квартиру на момент повної сплати її вартості зареєстровано не було, свідоцтво про право власності на квартиру в цілому на ім'я ОСОБА_2 було видано виконавчим комітетом Кам'янець-Подільської міської ради народних депутатів у грудні 1997 року (а. с. 14).
 
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла.
 
У грудні 1997 року ОСОБА_1 подала нотаріусу заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину її матері ОСОБА_3 , у якій вказала, що прийняла спадщину після смерті останньої.
 
Батьки померлої ОСОБА_3 - ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у лютому 1998 року подали нотаріусу заяву про відмову від спадщини після смерті ОСОБА_3 на користь онуки ОСОБА_1 (а. с. 77 зворот).
 
21 лютого 2000 року та 06 листопада 2002 року ОСОБА_1 видано два свідоцтва про право на спадщину ОСОБА_3 , відповідно до яких спадщину склали іменні акції та грошовий вклад у банку.
 
Листом Другої Кам`янець-Подільської державної нотаріальної контори                                      № 326/02-31 від 13 жовтня 2022 року ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на спірну квартиру через відсутність у неї правовстановлюючих документів на спірне майно.
 
Мотивувальна частина 
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла таких висновків.
 
Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Згідно з положеннями пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Цим вимогам оскаржуване судове рішення відповідає не у повній мірі з таких підстав.
 
Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
 
Згідно з пунктом 1 Прикінцевих положень СК України цей Кодекс набирає чинності разом з набранням чинності ЦК України, тобто з 01 січня 2004 року.
 
До сімейних відносин, які вже існували на цю дату, норми СК України застосовуються лише в частині тих прав і обов`язків, що виникли після набрання ним чинності.
 
Отже, спірні правовідносини щодо правового статусу квартири регулюються нормами КпШС України, оскільки вони виникли до 01 січня 2004 року.
 
Відповідно до статті 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу,  є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.
Згідно із статтею 28 КпШС України у разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.
 
В той же час, за змістом статті 29 КпШС УРСР у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.
 
Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними у період шлюбу, може бути спростована, один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі у судовому порядку.
 
Частинами першою та третьою статті 15 Закону України «Про власність» (який був чинний на час виникнення спірних правовідносин - сплати пайових внесків за квартиру) визначено, що член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно.
 
Статтею 16 Закону України «Про власність» визначено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і КпШС України.
 
Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 6, 6-1 постанови                                             від 18 вересня 1987 року № 9 «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи», при розгляді спорів про поділ квартири між подружжям, яке розлучилося, судам слід керуватися статтею 146 Житлового кодексу УРСР, статтею 15 Закону України «Про власність», пунктом 43 Примірного статуту житлово-будівельного кооперативу, затвердженого постановою Ради Міністрів Української РСР від 30 квітня 1985 року № 186, і статтями 22, 24, 28, 29 КпШС України, ураховуючи, що пай, внесений подружжям в ЖБК у період сумісного проживання за рахунок спільних коштів, а також за рахунок коштів, подарованих подружжю або одержаних ним у позичку, та після повної сплати пайового внеску - квартира, є їх спільним майном і підлягає поділу на загальних підставах.
 
Установивши, що пай за спірну квартиру внесений подружжям ОСОБА_4 у період шлюбу і за рахунок спільних коштів, а також враховуючи відсутність документів на спростування цих обставин, суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про те, що спірна квартира є спільною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та згідно з приписами статті 28 КпШС України їхні частки є рівними.
 
Подібного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 16 січня 2019 року в справі № 712/10718/16-ц (провадження № 61-22749св18).
 
Водночас суд апеляційної інстанції підставно відхилив посилання відповідача щодо придбання спірної квартири під час перебування шлюбу з спадкодавцем лише за його особисті кошти у зв`язку із ненаданням останнім належних та допустимих доказів на підтвердження цих обставин.
 
Таким чином, суд апеляційної інстанції на підставі доказів, що належним чином оцінені, обґрунтовано виходив із того, що відповідачем не спростована презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними у період шлюбу, а саме непоширення правового режиму спільного сумісного майна на квартиру АДРЕСА_2 .
 
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у постанові № 7 від 30 травня                     2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилась не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР.
 
Оскільки спадщина після смерті ОСОБА_3 відкрилась у 1997 році, тому спірні правовідносини урегульовані ЦК УРСР у редакції 1963 року.
 
За правилами статей 529-530 ЦК УРСР при спадкуванні за законом спадкоємцями першої черги є в рівних частках діти, подружжя та батьки померлого.
 
Статтею 561 ЦК УРСР 1963 року передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям за законом після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини. 
 
Згідно із статтею 549 ЦК УРСР 1963 року спадкоємець прийняв спадщину:                   1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном;                      2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні були бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.
 
Відповідно до статті 553 ЦК УРСР 1963 року спадкоємець за законом або за заповітом вправі відмовитись від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. При цьому він може заявити, що відмовляється від спадщини на користь кого-небудь з інших спадкоємців, закликаних до спадкоємства за законом або за заповітом, а також на користь держави або окремих державних, кооперативних або інших громадських організацій.
При вирішенні спору в цій справі апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що до складу спадкової маси після смерті ОСОБА_3 увійшла частина спірної квартири, інша частина цього майна належить відповідачу                             ОСОБА_2 .
 
Установивши, що після смерті ОСОБА_3 у 1997 році, її дочка   ОСОБА_1 у передбачений статтею 549 ЦК УРСР шестимісячний строк звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті матері, суд апеляційної інстанції  дійшов підставного висновку про те, що позивач як спадкоємець у встановленому законом порядку прийняла спадщину у вигляді частини спірної квартири.
 
Також суди дійшли обґрунтованого висновку, що відповідач ОСОБА_2 прийняв спадщину фактичним вступом в управління та володіння спадковим майном.
 
Проте суд апеляційної інстанції помилково визначив розмір часток спадкоємців після смерті ОСОБА_3 , не врахувавши, що батьки померлої - ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у передбачений законом строк відмовились від своїх часток у спадковому майні на користь онуки ОСОБА_1 - позивача у справі (а. с. 77 зворот).
 
Таким чином, спадкоємцями першої черги після смерті ОСОБА_3 були її батьки ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , які у передбачений законом строк подали нотаріусу заяву про відмову від спадщини після смерті ОСОБА_3 на користь онуки ОСОБА_1 ; позивач ОСОБА_1 , яка у грудні 1997 року подала нотаріусу заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину її матері ОСОБА_3 ; та чоловік спадкодавиці - відповідач ОСОБА_2 .
 
З урахуванням того, що частини спірної квартири після смерті ОСОБА_3 успадкувало 4 особи: ОСОБА_1 (позивач у справі), ОСОБА_2 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 і двоє останніх відмовились від своїх часток у спадковому майні на користь онуки ОСОБА_1 , частка останньої у спадщині після смерті матері складає 3/8 частини (1/2: 4 - 1/8).
 
З огляду на зазначене колегія суддів вважає обґрунтованими доводи касаційної скарги про те, що позивач має право на 3/8 частини спірної квартири в порядку спадкування після смерті матері, а не частини цього нерухомого майна як помилково визначив суд апеляційної інстанції.
 
Водночас колегія суддів враховує, що не може бути залишено в силі рішення суду першої інстанції, оскільки місцевий суд також помилково визначив належну ОСОБА_1 частку (частка вказаної квартири), на яку вона має право в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_3 .
Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом апеляційної інстанції повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення касаційної скарги та зміну оскаржуваного судового рішення в частині визначення розміру частки позивача у праві власності в порядку спадкування за законом після смерті матері                   ОСОБА_3 .
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Згідно із частиною третьою статті 400 ЦПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
 
Відповідно до статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
 
Зважаючи на те, що у справі допущено неправильне застосування норм матеріального права, оскаржуване судове рішення підлягає зміні в частині визначення розміру частки позивача у праві власності в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_3 .
 
Щодо розподілу судових витрат
 
Згідно з частинами першою, другою, тринадцятою статті 141 ЦПК України судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
 
Відповідно до підпунктів «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції складається, зокрема з резолютивної частини із зазначенням у ній нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, - у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
За подання касаційної скарги у цій справі підлягав сплаті судовий збір у розмірі                     1 816 грн, 3/8 частин спірної квартири становлять 75 % від 1/2 її частини.
Враховуючи те, що Верховний Суд дійшов висновку про часткове задоволення касаційної скарги ОСОБА_1 , зміну постанови апеляційного суду, тому з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача підлягає стягненню судовий збір, сплачений за подання касаційної скарги, пропорційно до задоволених вимог ОСОБА_1 в розмірі 1 362 грн (75 % від 1 816 грн).
 
Керуючись статтями 141, 400, 412, 415-419, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
 
Постанову Хмельницького апеляційного суду від 18 січня 2024 року змінити.
 
Визнати за ОСОБА_1 в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_3  право власності на 3/8 частини квартири АДРЕСА_1 .
 
В решті постанову Хмельницького апеляційного суду від 18 січня 2024 року залишити без змін.
 
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання касаційної скарги в розмірі 1 362 гривні.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий   Судді: | Є. В. Синельников   О. В. Білоконь   О. М. Осіян   Н. Ю. Сакара   В. В. Шипович