ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
23 травня 2024 року 
м. Київ
 
справа № 211/6854/21
провадження № 61-11842св23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Крата В. І.,
суддів: Гудими Д. А., Дундар І. О. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю., 
Краснощокова Є. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Відділ з питань державного архітектурно-будівельного контролю виконкому Криворізької міської ради,
 
розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 04 липня 2023 року в складі колегії суддів: Бондар Я. М., Зубакової В. П., Остапенко В. О.,
Історія справи
Короткий зміст позовних вимог
У жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Відділу з питань державного архітектурно-будівельного контролю виконкому Криворізької міської ради (далі - Відділ з питань ДАБК виконкому Криворізької міської ради) про визнання права власності.
Позов мотивований тим, що рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16 січня 2020 року визнано за позивачем право власності на будівельні матеріали, обладнання та конструкції, тощо, що були використані в процесі будівництва житлового будинку «Н-1» за адресою: АДРЕСА_1 .
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 10 листопада 2020 року рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16 січня 2020 року залишено без змін.
Отже, вказане рішення суду першої інстанції набрало законної сили 10 листопада 2020 року.
Позивач вказував, що зазначені споруди є самочинно збудованими.
Відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи, земельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи від 31 травня 2018 року № 1672/1673/17-27-2176/18-27, житловий будинок «Н-1» відповідає державним будівельним нормам.
Проведення документально підтверджених робіт, про які зазначено у позовній заяві, мали наслідком створення нерухомих об`єктів одного домоволодіння за адресою: ОСОБА_4 .
12 січня 2021 року на підставі договору дарування земельної ділянки позивач також набув право власності на земельну ділянку, на якій розміщено будинок, що збудований ним.
Оскільки позивач набув право власності на земельну ділянку, а рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16 січня 2020 року за ним визнано право власності на будівельні матеріали, обладнання та конструкції, що були використані в процесі будівництва житлового будинку, відповідно до норм законодавства він тричі звертався до Відділу з питань ДАБК виконкому Криворізької міської ради з заявою та належними документами, у тому числі декларацією про готовність об`єкта до введення в експлуатацію, проте отримував незаконні відмови.
Позивач наголошував, що безпідставна та незаконна відмова Відділу з питань ДАБК виконкому Криворізької міської ради у введенні в експлуатацію об`єкта нерухомого майнастворює йому перешкоди у користуванні власністю.
ОСОБА_1 з урахуванням остаточного уточнення позовних вимог від 11 серпня 2022 року просив:
визнати за ним право власності на об`єкти нерухомості за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: житловий будинок «Н-1», господарські споруди: сарай «М»; сарай-вольєр «О»; свердловину; зовнішню огорожу ділянки на вул. Донецька та провулку без назви; огорожу між ділянками на ОСОБА_1 і ОСОБА_5, АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 ; газопровід (по огорожі між ділянками на АДРЕСА_1 та АДРЕСА_4 , АДРЕСА_2 та НОМЕР_3); благоустрій земельної ділянки, асфальтове покриття на відрізку від лінії межі між ділянками АДРЕСА_5 з провулком без назви;
зобов`язати Відділ з питань ДАБК виконкому Криворізької міської ради прийняти від нього у десятиденний термін та внести до Реєстру будівельної діяльності декларацію про готовність до експлуатації самочинного збудованого об`єкта, на яке визнано право власності за рішенням суду.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 15 березня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано за ОСОБА_1 право власності на об`єкти нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 , а саме житловий будинок «Н-1», господарські споруди: сарай «М», сарай-вольєр «О», свердловину І, вигрібну яму ІІ, замощення ІІІ, огорожі 1, 2, хвіртку/ворота № 3, 4.
Стягнено з Відділу з питань ДАБК виконкому Криворізької міської ради на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 4 717,90 грн.
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Суд першої інстанції виходив з того, що у справах, пов`язаних із самочинним будівництвом нерухомого майна, необхідно враховувати, що за загальним правилом особа, яка здійснила або здійснює таке будівництво, не набуває права власності на нього. Разом з цим власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно (частина друга статті 375 ЦК України), тому на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудовано на ній, якщо це право не порушує права інших осіб (частина п`ята статті 376 ЦК України).
Вирішуючи справу за позовом власника (землекористувача) земельної ділянки про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, слід встановити усі обставини справи, зокрема: чи є позивач власником (користувачем) земельної ділянки; чи звертався він до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації; чи є законною відмова у такому прийнятті; чи є порушення будівельних норм та істотних правил.
Суд може задовольнити позов про визнання права власності на самочинно збудоване майно на земельній ділянці, що не надавалася у власність чи користування особі, яка збудувала його, якщо їй у встановленому законом порядку було передано земельну ділянку у власність або надано у користування під уже збудоване нерухоме майно відповідно до її цільового призначення, та за умови, що будівництво велося з додержанням архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил згідно із законодавством, містобудівною та проектною документацією, а також у разі, якщо ці обставини були предметом розгляду компетентного державного органу.
Відповідно до статті 8 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» планування та забудова земельних ділянок здійснюється їх власниками чи користувачами в установленому законодавством порядку.
При вирішенні позову про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно необхідно виходити з того, що право на виконання будівельних робіт виникає у забудовника лише за наявності документів, які надають право виконувати будівельні роботи та передбачених статтями 27, 29-31 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», а також у передбачених законом випадках отримання дозволу на виконання будівельних робіт (статті 34, 37 цього Закону).
Прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів належить до одного з етапів проектування та будівництва об`єктів, що здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок (пункт 5 частина п`ята стаття 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»).
У частині восьмій статті 39 Закону України «Про регулювання містобудівельної діяльності» передбачено, що експлуатація закінчених будівництвом об`єктів, не прийнятих в експлуатацію забороняється.
Суд першої інстанції вказав, що позивач не оскаржив дії відповідного органу з підстав відмови в прийнятті до експлуатації об`єкта у порядку адміністративного судочинства. Проте усунути зазначені відповідачем у листах невідповідності позивач не має можливості з огляду на тривалий розгляд справ у судах стосовно спірного домоволодіння. Крім того, у поданій до суду заяві представник Відділу з питань ДАБК виконкому Криворізької міської ради заперечень по суті вимог не надав. Тому, враховуючи завдання цивільного судочинства, принцип змагальності сторін та обов`язок сторін довести обставини, які мають значення для справи і на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, беручи до уваги, що обставини, на які посилається позивач, як на підстави для задоволення позову знайшли своє підтвердження, суд першої інстанції зробив висновок про задоволення позовних вимог у частині визнання за позивачем права власності на об`єкти нерухомого майна.
Стосовно вимоги про зобов`язання відповідача прийняти та внести до Реєстру будівельної діяльності декларацію про готовність до експлуатації самочинного збудованого об`єкта, то предметом розгляду цієї справи є визнання права власності на самочинне будівництво, а не оскарження дій відповідача. Позивач не оскаржує дії Відділу з питань ДАБК виконкому Криворізької міської ради з підстав відмови в прийнятті в експлуатацію такого об`єкта, що підлягає розгляду у порядку адміністративного судочинства.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 04 липня 2023 року апеляційну скаргу Відділу з питань ДАБК виконкому Криворізької міської ради задоволено частково.
Рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 15 березня 2023 року скасовано, ухвалено нове судове рішення.
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання за ним права власності на об`єкти нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 , а саме на житловий будинок «Н-1», господарські споруди сарай «М», сарай-вольєр «О», свердловину І, вигрібну яму ІІ, замощення ІІІ, огорожі 1, 2, хвіртку/ворота № 3, 4 відмовлено.
Провадження у справі в частині вимог ОСОБА_1 про зобов`язання Відділу з питань ДАБК виконкому Криворізької міської ради прийняти від позивача та у десятиденний термін внести до Реєстру будівельної діяльності декларацію про готовність до експлуатації самочинного збудованого об`єкта, на яке визнано право власності за рішенням суду, закрито.
Стягнено з ОСОБА_1 на користь Відділу з питань ДАБК виконкому Криворізької міської ради судовий збір за подання апеляційної скарги у сумі 7 076,85 грн.
Апеляційний суд виходив з того, що відповідно до уточненої позовної заяви від 11 серпня 2022 року позивач просив: визнати за ним право власності на житловий будинок і господарські споруди та зобов`язати Відділ з питань ДАБК виконкому Криворізької міської ради прийняти від нього у десятиденний термін та внести до Реєстру будівельної діяльності декларацію про готовність до експлуатації самочинного збудованого об`єкта, на яке визнано право власності за рішенням суду. При цьому підставою для звернення до суду з позовом стала відмова відповідача - суб`єкта владних повноважень у прийняті до експлуатації самочинного збудованого позивачем будинку, а також оскарження його дій в спосіб зобов`язання вчинити дії.
Суд першої інстанції розглянув по суті першу позовну вимогу про визнання права власності на об`єкт нерухомого майна та відмовив у задоволенні іншої частини заявлених позовних вимог, пославшись на те, що вимоги про зобов`язання відповідача прийняти та внести декларацію, які позивач не оскаржує з підстав відмови в прийнятті в експлуатацію такого об`єкта підлягають розгляду у порядку адміністративного судочинства, тому задоволенню не підлягають.
Апеляційний суд вказав, що відповідно до покладених завдань і функцій Відділ з питань ДАБК виконкому Криворізької міської ради є суб`єктом владних повноважень у сфері архітектурно-будівельного контролю, а спори, що виникають між учасниками цих відносин, є публічно-правовими, тому їх вирішення належить до юрисдикції адміністративних судів, як правильно зазначив суд першої інстанції.
При цьому суд першої інстанції, відмовивши позивачу у задоволенні позовних вимог щодо зобов`язання Відділу з питань ДАБК виконкому Криворізької міської ради прийняти від позивача та у десятиденний строк внести до Реєстру будівельної діяльності декларацію про готовність до експлуатації самочинного збудованого об`єкта, на яке визнано право власності за рішенням суду, не звернув уваги на те, що ця позовна вимога не віднесена до юрисдикції цивільного суду, тобто позивачем було заявлені дві вимоги, розгляд яких віднесено до двох юрисдикцій - цивільного і адміністративного судочинства.
При відмові ОСОБА_1 у задоволенні позовної вимоги про зобов`язання відповідача вчинити певні дії суд першої інстанції помилково послався на те, що позивач не оскаржує дії відповідача у відмові в прийнятті до експлуатації самочинно збудованого об`єкта у порядку адміністративного судочинства, вказавши, що предметом позову є визнання права власності на самочинне будівництво. Зазначене не відповідає дійсним обставинам справи і заявленим позивачем вимогам.
Оскільки вимога позивача про зобов`язання Відділу з питань ДАБК виконкому Криворізької міської ради прийняти від позивача у десятиденний термін внести до Реєстру будівельної діяльності декларацію про готовність до експлуатації самочинного збудованого об`єкта, на яке визнано право власності за рішенням суду, не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, то відповідно до статті 377 ЦПК України рішення суду першої інстанції у цій частині підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі.
Суд апеляційної інстанції вважав, що рішення суду першої інстанції в частині визнання за позивачем права власності на об`єкти нерухомого майна також підлягає скасуванню, оскільки позивач має можливість звернутись до адміністративного суду з позовом про зобов`язання відповідача вчинити певні дії, що у разі задоволення позову адміністративним судом забезпечить можливість прийняти в експлуатацію самочинно збудований житловий будинок без визнання права власності за рішенням суду.
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги
У серпні 2023 року  ОСОБА_1 подав касаційну скаргу, в якій просив скасувати постанову апеляційного суду, а рішення суду першої інстанції залишити в силі.
Касаційна скарга мотивована тим, що:
при відмові у задоволенні позовних вимог апеляційний суд безпідставно посилався на те, що спір щодо визнання права власності на об`єкт самочинного будівництва, зважаючи на правовий статус Відділу з питань ДАБК виконкому Криворізької міської ради, підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства та за умови попереднього розгляду питання щодо реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатаціїкомпетентним державним органом. Суд залишив поза увагою той факт, що позивач звертався до Відділу з питань ДАБК виконкому Криворізької міської ради із заявою про прийняття декларації про готовність до експлуатації самочинно збудованого об`єкта та її внесення до Реєстру будівельної діяльності. Тобто, позивач діяв у порядку та у спосіб, який визначений законодавством, проте отримав від відповідача відмову, що й стало підставою для звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво. Пред`явлення саме таких позовних вимог є належним способом захисту. При цьому звернення до суду з позовом про зобов`язання відповідного органу прийняти об`єкт нерухомості до експлуатації не є належним способом захисту, оскільки суд позбавлений права покладати на відповідний компетентний орган такий обов`язок;
висновок апеляційного суду про те, що розгляд цієї справи, зважаючи на правовий статус Відділу з питань ДАБК виконкому Криворізької міської ради, має відбуватися в порядку адміністративного судочинства є помилковим. Суд проігнорував те, що у разі відмови Відділу з питань ДАБК виконкому Криворізької міської ради ввести будинок до експлуатації виникає спір про право власності, який повинен розглядатися в порядку цивільного судочинства;
всупереч висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі № 910/2939/19 та від 23 вересня 2019 року у справі № 309/3887/17, апеляційний суд безпідставно відмовив у задоволенні позовних вимог. Питання визнання права власності на самочинно збудований будинок вже було предметом розгляду Відділом з питань ДАБК виконкому Криворізької міської ради, відмова цього органу в прийнятті будинку до експлуатації стала підставою для звернення позивача до суду з позовом про визнання права власності, тобто розгляду спору про визнання права власності за правилами цивільного судочинства;
рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16 січня 2020 року за позивачем визнано право власності на будівельні матеріали, обладнання та конструкції, тощо, що були використані в процесі будівництва житлового будинку «Н-1» за адресою: АДРЕСА_1 . Це рішення суду набрало законної сили 10 листопада 2020 року. Таким чином, відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини щодо права власності позивача на матеріали, з яких побудований будинок, є преюдиційними;
у цій справі суд першої інстанції задовольнив позовні вимоги частково, визнав за позивачем право власності на об`єкти нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 , а саме житловий будинок «Н-1», господарські споруди: сарай «М», сарай-вольєр «О», свердловину І, вигрібну яму ІІ, замощення ІІІ, огорожі 1, 2, хвіртку/ворота № 3, 4. В апеляційній скарзі Відділ з питань ДАБК виконкому Криворізької міської ради не оскаржував рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог про визнання за позивачем права власності на об`єкти нерухомості, а посилався на те, що він є неналежним відповідачем. На переконання позивача, такі дії відповідача є зловживанням процесуальними обов`язками, оскільки Відділ з питань ДАБК виконкому Криворізької міської ради протягом усього часу розгляду справи не вказував про його неналежність як відповідача;
апеляційний суд неправильно стягнув з позивача судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 7 076,85 грн, оскільки безпідставно змінив суть як позовної заяви, так і апеляційної скарги.
У березні 2024 року до суду надійшли додаткові пояснення  ОСОБА_1 . Вказує, що з огляду на висновки, викладені в ухвалі Верховного Суду від 27  лютого 2024 року, апеляційне провадження у справі відкрито та розглянуто за відсутності відповідних повноважень у представника Відділу з питань ДАБК виконкому Криворізької міської ради Куреденко О. П.
У травні 2024 року від  ОСОБА_1 надійшли заперечення (відповідь на відзив на касаційну скаргу), в яких просить вимоги позову задовольнити. Наголошував, що постанова апеляційного суду є необґрунтованою та підлягає скасуванню.
У травні 2024 року  ОСОБА_1 також подав до суду заяву про стягнення понесених судових витрат у розмірі 21 187,16 грн.
Позиція інших учасників справи
У жовтні 2023 року Відділ з питань ДАБК виконкому Криворізької міської ради подав відзив, який підписаний ОСОБА_2 .
У березні 2024 року Відділ з питань ДАБК виконкому Криворізької міської ради повторно подав відзив, який підписаний ОСОБА_2 . Представник відповідача просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а постанову апеляційного суду - без змін.
Відзив на касаційну скаргу мотивований тим, що:
у Відділуз питань ДАБК виконкому Криворізької міської ради немає повноважень щодо державної реєстрації права власності. Таким чином, позивач пред`явив позовні вимоги не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, тобто до неналежного відповідача;
вимога позивача про зобов`язання відповідача прийняти від нього у десятиденний термін та внести    до Реєстру будівельної діяльності декларацію про готовність до експлуатації самочинного збудованого об'єкта є формою втручання в дискреційні повноваження Відділу з питань ДАБК виконкому Криворізької міської ради;
доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права і порушення норм процесуального права та зводяться до незгоди з висновком суду, а тому не можуть бути підставою для скасування справедливого і по суті правильного рішення суду лише з одних формальних міркувань.
Рух справи у суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 16 серпня 2023 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без руху, надано строк для усунення її недоліків.
Ухвалою Верховного Суду від 20 вересня 2023 року поновлено ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження постанови Дніпровського апеляційного суду від 04 липня 2023 року, відкрито касаційне провадження у справі № 211/6854/21 та витребувано справу з суду першої інстанції.
Ухвалою Верховного Суду від 27 лютого 2024 року справу призначено до судового розгляду. Цією ж ухвалою відзив на касаційну скаргу, підписаний ОСОБА_2 від імені Відділу з питань ДАБК виконкому Криворізької міської ради, повернено без розгляду.
Ухвалою Верховного Суду від 23 травня 2024 року продовжено Відділу з питань ДАБК виконкому Криворізької міської ради строк на подання відзиву на касаційну скаргу ОСОБА_1 до 04 березня 2024 року.
Межі та підстави касаційного перегляду
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).
В ухвалі Верховного Суду від 20 вересня 2023 року зазначено, що касаційна скарга містить підстави касаційного оскарження, передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України (суд апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі № 910/2939/19, від 23 вересня 2019 року у справі № 309/3887/17; судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частиною третьою статті 411 ЦПК України).
Фактичні обставини справи
Суди встановили, що згідно з повідомленням Комунального підприємства Дніпропетровської обласної ради «Криворізьке БТІ» від 30 січня 2014 року при обстеженні житлового будинку з господарчими будівлями за адресою: АДРЕСА_1 виявлено самочинне будівництво, а саме: житловий будинок «Н-2» загальною площею приміщень 246,1 кв. м, житловою площею 84,7 кв. м; сарай «М», сарай «О».
Відповідно до висновку експерта за результатами проведення судової будівельно-технічної, земельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи від 31 травня 2018 року № 1672/1673/17-27/2176/18-27 житловий будинок «Н-1» за адресою: АДРЕСА_1 відповідає державним будівельним нормам.
Рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16 січня 2020 року визнано за ОСОБА_1 право власності на будівельні матеріали, обладнання та конструкції, тощо, що були використані в процесі будівництва житлового будинку «Н-1» за адресою: АДРЕСА_1 .
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 10 листопада 2020 року рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16 січня 2020 року залишено без змін.
Згідно з договором дарування земельної ділянки від 12 січня 2021 року, який укладений між ОСОБА_3 і ОСОБА_1 , позивач отримав в дар земельну ділянку площею 0,0505 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
ОСОБА_1 тричі звертався до Відділу з питань ДАБК виконкому Криворізької міської ради: 
16 квітня 2021 року з заявою про прийняття до експлуатації об`єкта, а саме житлового будинку літ «Н», сарай з вольєром літ. «О» за адресою: АДРЕСА_1 ;
16 травня 2021 року з заявою щодо введення будинку до експлуатації та надання йому документів для реєстрації права власності;
18 червня 2021 року з заявою про введення будинку до експлуатації та надання документів для реєстрації права власності.
На свої звернення позивач отримав від Відділу з питань ДАБК виконкому Криворізької міської ради відмову у прийнятті до експлуатації будинку.
Підставою відмови у прийняті будинку до експлуатації відповідач зазначив те, що, враховуючи дату укладення договору дарування земельної ділянки (12 січня 2021  року) та відомості пункту 16 цього договору, де зазначено, що дарувальник заявляє та гарантує, що на земельній ділянці будівництво будь-яких об`єктів нерухомості, на які він чи треті особи могли б заявляти права, не здійснювалось, дату реєстрації права власності на земельну ділянку - 12 січня 2021 року, а також рік спорудження/реконструкції об`єктів щодо яких проведено технічне обстеження (2009 рік), зазначений у технічному паспорті на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, об`єкт будівництва не може бути прийнятий до експлуатації згідно з Порядком проведення технічного обстеження і прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, будівель і споруд сільськогосподарського призначення, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1), збудовані на земельній ділянці відповідного цільового призначення без дозвільного документа на виконання будівельних робіт, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 03 липня 2018 року № 158.
Листом Відділу з питань ДАБК виконкому Криворізької міської ради від 29 червня 2021 року позивача додатково повідомлено, що відповідно до Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13 квітня 2011 року № 461 (зі змінами), у випадку визнання права власності на самочинно збудований об`єкт за рішенням суду він приймається в експлуатацію згідно з цим Порядком, за умови можливості його надійної та безпечної експлуатації за результатами проведення технічного обстеження такого об`єкта.
Позиція Верховного Суду
Щодо позовних вимог про визнання права власності 
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина першої статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).
Відповідно до статті 392 ЦК України власник може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати документа, який засвідчує його право власності.
У статті 331 ЦК України встановлено, що право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).
Власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення (частина четверта статті 373 ЦК України).
Відповідно до змісту частини четвертої статті 375 ЦК України у разі, коли власник здійснює на його земельній ділянці самочинну забудову, її правові наслідки встановлюються статтею 376 ЦК України.
Житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил (частина перша статті 376 ЦК України).
Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього (частина друга статті 376 ЦК України).
На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб (частина п`ята статті 376 ЦК України).
Тлумачення частини п`ятої статті 376 ЦК України свідчить, що у справі за позовом власника земельної ділянки належним відповідачем за позовною вимогою про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, якщо земельна ділянка, на якій воно побудоване, на час здійснення самочинного будівництва не була у власності позивача, проте згодом позивач набув право власності на таку земельну ділянку, є територіальна громада (в особі відповідної ради), в якій знаходиться відповідна земельна ділянка, та власники (користувачі) сусідніх земельних ділянок.
Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України).
Суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку (стаття 51 ЦПК України).
Пред`явлення позову до неналежного відповідача (неналежного складу відповідачів) є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 жовтня 2023 року в справі № 300/808/19 (провадження № 61-11144св22), постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 грудня 2023 року в справі № 363/2300/20 (провадження № 61-6922св23), постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 грудня 2023 року в справі № 753/8710/21 (провадження № 61-6090св23)).
Визначення відповідачів, предмета і підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (див. висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений в постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18)).
Велика Палата Верховного Суду звертала увагу, що поняття «сторона у спорі» може не бути тотожним за змістом поняттю «сторона у процесі»: сторонами в процесі є такі її учасники, як позивач і відповідач; тоді як сторонами у спорі є належний позивач і той належний відповідач, до якого звернута чи має бути звернута відповідна матеріально-правова вимога позивача. Такі висновки сформульовані у постановах від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункт 70), від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц (провадження № 14-376цс18, пункт 66), від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17 (провадження № 14-448цс19, пункт 27), від 09 лютого 2021 року у справі № 635/4741/17 (провадження № 14-46цс20, пункт 33.2). Отже, належним відповідачем є особа, яка є суб`єктом матеріального правовідношення, тобто особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги, захистивши порушене право чи інтерес позивача (див. пункт 8.10. постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі № 910/15792/20 (провадження № 12-31гс22)).
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України).
У справі, що переглядається:
зміст і характер відносин між учасниками справи, встановлені судами обставини справи, свідчать про те, що спірні правовідносини в частині вимог  ОСОБА_1 про визнання права власності виникли внаслідок проведення самочинного будівництва та бажання позивача здійснити реєстрацію права власності на такий об`єкт. Відділ з питань ДАБК виконкому Криворізької міської ради є неналежним відповідачем;
при відмові у задоволенні позовної вимоги про визнання права власності апеляційний суд не звернув увагу, що у справі за позовом власника земельної ділянки належним відповідачем за позовною вимогою про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, якщо земельна ділянка, на якій воно побудоване, на час здійснення самочинного будівництва не була у власності позивача, проте згодом позивач набув право власності на таку земельну ділянку, є територіальна громада (в особі відповідної ради), в якій знаходиться відповідна земельна ділянка, та власники (користувачі) сусідніх земельних ділянок.
За таких обставин апеляційний суд зробив обґрунтований висновок про відсутність підстав для задоволення позовної вимоги про визнання за позивачем права власності, проте помилився щодо мотивів такої відмови, адже відмовити у позові належало у зв`язку їх пред`явленням позову до неналежного відповідача (складу відповідачів).
Щодо позовних вимог про зобов`язання Відділу з питань ДАБК виконкому Криворізької міської ради вчинити певні дії
Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (абзац перший частини першої статті 19 ЦПК України).
Юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: у спорах фізичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження; у спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби (пункти 1 і 2 частини першої статті 19 КАС України).
Публічно-правовий спір - це, зокрема, спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій (пункт 2 частини першої статті 4 КАС України).
Отже, до справ адміністративної юрисдикції процесуальний закон відніс публічно-правові спори, ознакою яких є не лише особливий суб`єктний склад, але і їх виникнення з приводу виконання чи невиконання суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій, крім спорів, для яких закон установив інший порядок судового вирішення. Ці функції суб`єкт повинен виконувати саме у тих правовідносинах, в яких виник спір.
До адміністративної юрисдикції відноситься справа, яка виникає зі спору в публічно-правових відносинах, коли один з його учасників - суб`єкт владних повноважень здійснює владні управлінські функції, в цьому процесі або за його результатами владно впливає на фізичну чи юридичну особу та порушує їх права, свободи чи інтереси в межах публічно-правових відносин. Натомість визначальні ознаки приватноправових відносин - це юридична рівність та майнова самостійність їх учасників, наявність майнового чи немайнового особистого права та інтересу суб`єкта. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням приватного права (як правило, майнового) певного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права призвели владні управлінські дії суб`єкта владних повноважень. При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі (див. постанову Великої Палати Верховного Суду 14 травня 2019 року у справі № 910/16744/17 (провадження № 12-255гс18)).
Відповідно до частини першої статті 6 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» управління у сфері містобудівної діяльності здійснюється Верховною Радою України, Кабінетом Міністрів України, Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері містобудування, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду, органами державного архітектурно-будівельного контролю, іншими уповноваженими органами містобудування та архітектури, місцевими державними адміністраціями, органами місцевого самоврядування.
Згідно з частиною третьою статті 6 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» до органів державного архітектурно-будівельного контролю належать: структурні підрозділи з питань державного архітектурно-будівельного контролю Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій; виконавчі органи з питань державного архітектурно-будівельного контролю сільських, селищних, міських рад. Органом державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду є центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду.
Управління у сфері містобудівної діяльності та архітектурно-будівельного контролю здійснюється, крім іншого, шляхом контролю за дотриманням законодавства у сфері містобудівної діяльності, вимог будівельних норм і правил, положень містобудівної документації всіх рівнів, вихідних даних для проектування об`єктів містобудування, проектної документації (пункт 6 частини першої статті 7 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»).
Відповідно до частин першої та другої статті 377 ЦПК України судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.
Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги.
У справі, що переглядається:
ОСОБА_1 з урахуванням остаточного уточнення позовних вимог від 11 серпня 2022 року просив, в тому числі: зобов`язати Відділ з питань ДАБК виконкому Криворізької міської ради прийняти від нього у десятиденний термін та внести до Реєстру будівельної діяльності декларацію про готовність до експлуатації самочинного збудованого об`єкта, на яке визнано право власності за рішенням суду;
суд першої інстанції розглянув по суті дану позовну вимогу, пославшись на те, що позивач не оскаржує дії Відділу з питань ДАБК виконкому Криворізької міської ради щодо відмови у прийнятті до експлуатації самочинно збудованого об`єкта у порядку адміністративного судочинства. На переконання суду першої інстанції, предметом позову в цій справі є саме визнання права власності на самочинне будівництво;
суд апеляційної інстанції правильно вважав, що Відділ з питань ДАБК виконкому Криворізької міської ради відповідно до покладених на нього завдань і функцій є суб`єктом владних повноважень у сфері архітектурно-будівельного контролю, а спори, що виникають між учасниками відносин щодо прийняття декларації про готовність до експлуатації самочинного збудованого об`єкта, є публічно-правовими, тому їх вирішення належить до юрисдикції адміністративних судів як правильно зазначив суд першої інстанції;
апеляційний суд обґрунтовано зазначив, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що позивач пред`явив дві вимоги, розгляд яких віднесено до двох юрисдикцій: цивільної та адміністративної, а позовна вимога позивача про зобов`язання Відділу з питань ДАБК виконкому Криворізької міської ради вчинити дії не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
За таких обставин апеляційний суд зробив правильний висновок про скасування рішення суду першої інстанції із закриттям провадження у справі в частині вимог про зобов`язання Відділу з питань ДАБК виконкому Криворізької міської ради вчинити певні дії.
Щодо доводів  ОСОБА_1 про неправильне визначення розміру судового збору за результатами апеляційного перегляду справи
Відповідно до підпунктів «б», «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається, зокрема з резолютивної частини із зазначенням у ній  нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог (частина перша статті 141 ЦПК України).
Для вирішення питання про обґрунтованість розподілу судових витрат апеляційним судом необхідно з`ясувати, яка саме сума судового збору підлягала сплаті ОСОБА_1 при поданні до суду позовної заяви.
Згідно з частиною першою статті 4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.
За подання до суду фізичною особою позовної заяви немайнового характеру судовий збір становить 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а майнового характеру - 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (підпункти 1, 2 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір»).
Відповідно до статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» прожитковий мінімум для працездатних осіб з 01 січня 2021 року встановлено у розмірі 2 270,00 грн.
За подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру (частина третя статті 6 Закону України «Про судовий збір»).
Згідно з підпунктом 6 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» розмір ставки судового збору за подання апеляційної скарги на рішення суду становить 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги.
У жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернувся з позовом, який первісно містив одну позовну вимогу майнового характеру щодо визнання права власності на об`єкти нерухомості. При цьому позивач сплатив судовий збір у загальній сумі 908,00 грн, зокрема: 454,00 грн відповідно до квитанції від 25 жовтня 2021 року (а.с. 1) та 454,00 грн відповідно до квитанції від 26 жовтня 2021 року (а.с. 48).
Надалі, 31 жовтня 2021 року, позивач уточнив позовну заяву у спосіб включення до прохальної частини позовної заяви вимоги про зобов`язання Відділу з питань ДАБК виконкому Криворізької міської ради вчинити певні дії (а.с. 50-55). Таке доповнення позовних вимог ОСОБА_1 також підтвердив у заяві від 12 січня 2021 року (а.с. 59-62).
Ухвалою Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11 липня 2022 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху, в тому числі через несплату судового збору в повному обсязі. Суд першої інстанції вказав, що у матеріалах позовної заяви відсутні відомості щодо вартості спірного майна, з урахуванням якої сплачується судовий збір. Крім того, позивач не сплатив судовий збір за вимогу майнового характеру.
На виконання цієї ухвали позивач провів оцінку спірного майна та з урахуванням його вартості повторно подав уточнену позовну заяву та доплатив судовий збір за вимогу майнового характеру в сумі 3 809,90 грн (1 % вартості майна) (а. с. 70).
Таким чином, загальна сума фактично сплаченого судового збору під час подання ОСОБА_1 позовної заяви, яка містила одну майнову та одну немайнову вимогу, становила 4 717,90 грн (3 809,90 грн за вимогу майнового характеру і 908 грн за вимогу немайнового характеру).
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 17 квітня 2023 року апеляційну скаргу Відділу з питань ДАБК виконкому Криворізької міської ради залишено без руху. Суд апеляційної інстанції зазначив, що при зверненні до суду із позовом позивач сплатив судовий збір в сумі 4 717,90 грн. Отже, за подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, яке оскаржується в повному обсязі, підлягає сплаті судовий збір в сумі 7 076,85 грн (4 717,90 грн * 150 %).
Відповідно до платіжної інструкції від 21 квітня 2023 року № 2 Відділ з питань ДАБК виконкому Криворізької міської ради сплатив судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 7 076,85 грн (а. с. 125).
За результатами апеляційного перегляду справи рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в позові із закриттям провадження у справі в частині позовних вимог про зобов`язання відповідача вчинити певні дії. Тому суд апеляційної інстанції зробив висновок про здійснення нового розподілу судових витрат. Суд апеляційної інстанції виходив з того, що відповідач за подання апеляційної скарги сплатив судовий збір в розмірі 7 076,85 грн, який підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь Відділу з питань ДАБК виконкому Криворізької міської ради.
Відповідно до пункту 5 частини першої статті 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.
Таким чином, постанову апеляційної інстанції в частині розподілу судових витрат належить змінити, зменшивши розмір стягнено судового збору з 7 076,85 грн до 5 714,85 грн (3 809,90 грн - сума судового збору за вимогу майнового характеру * 150 %). Інша частина судового збору може бути повернена відповідачу згідно з пунктом 5 частини першої статті 7 Закону України «Про судовий збір».
Помилкове зазначення у тексті постанови апеляційного суду про те, що позивач в уточненій позовній заяві від 11 серпня 2022 року пред`явив дві вимоги немайнового характеру (а. с. 153, зворот), не впливає на визначення суми судового збору.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Доводи касаційної скарги, з урахуванням меж касаційного перегляду, дають підстави для висновку, що оскаржена постанова апеляційного суду частково прийнята без додержання норм матеріального та процесуального права. У зв`язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити частково, оскаржену постанову апеляційного суду у частині позовних вимог про визнання права власності на об`єкти нерухомості та в частині розподілу судових витрат змінити, а в іншій частині - залишити без змін.
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до підпунктів «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції має вирішити питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Оскільки Верховний Суд змінює оскаржене судове рішення лише щодо мотивів його прийняття та в частині розподілу судових витрат за апеляційний перегляд справи, то розподіл судових витрат у суді касаційної інстанції не здійснюється.
Керуючись статтями 400, 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Постанову Дніпровського апеляційного суду від 04 липня 2023 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 до Відділу з питань державного архітектурно-будівельного контролю виконкому Криворізької міської ради про визнання права власності змінити, виклавши її мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
Постанову Дніпровського апеляційного суду від 04 липня 2023 року в частині розподілу судових витрат змінити, зменшивши їх розмір з 7 076,85 грн до 
5 714,85 грн.
Постанову Дніпровського апеляційного суду від 04 липня 2023 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 до Відділу з питань державного архітектурно-будівельного контролю виконкому Криворізької міської ради про зобов`язання вчинити дії залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий                                                                   В. І. Крат
Судді:                                                                             Д. А. Гудима
І. О. Дундар
А. Ю. Зайцев
Є. В. Краснощоков