ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5677/24 Справа № 243/423/24 	  	Суддя у 1-й інстанції - Фалін І. Ю. Суддя у 2-й інстанції - Остапенко В. О.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2024 року                                                                м.Кривий Ріг
справа № 243/423/24 
Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – судді Остапенко В.О.,
суддів Бондар Я.М., Зубакової В.П.,
секретар судового засідання Гладиш К.І.
сторони:
позивач  ОСОБА_1 
відповідач Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі Дніпропетровської області, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксації судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, без участі учасників справи, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області на рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 03 квітня 2024 року, яке ухвалено суддею Фаліним І.Ю. у місті Слов`янськ Донецької області та повне судове рішення складено 04 квітня 2024 року,
УСТАНОВИВ:
В січні 2024 року ОСОБА_1  звернулась до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про зобов`язання вчинити певні дії.
В обґрунтування позову позивач зазначила, що вона є спадкоємицею після смерті матері ОСОБА_2 померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після її смерті відкрилася спадщина, яка складалася з недоотриманої за життя пенсії. 22 жовтня 2020 року ОСОБА_1 отримала Свідоцтво про право на спадщину за законом, яка складалася з недоотриманої пенсії після померлої ОСОБА_2 та становила 85 567,92 грн. 
Однак, Головним управлінням Пенсійного фонду України в Донецькій області розмір виплати було безпідставно зменшено до 77 141,11 грн з застосуванням трирічного строку з моменту звернення до Пенсійного фонду, тобто з 23 грудня 2017 року по 29 лютого 2020 року. Розмір недоплати при цьому складає 8 426,81 грн.
Зменшення суми неотриманої пенсії відповідач обґрунтував ст. 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року № 1058-ІV. На запит позивачки на Веб-портал електронних послуг Пенсійного фонду України від 07 січня 2023 року № ВЕБ-05001-Ф-С-23-002189 щодо нарахованої та не виплаченої пенсії ОСОБА_2 , відповідачем 31 січня 2023 року надано відповідь № 1310- 346/П-02/8-0500/23, у який зазначено, що пенсійне забезпечення внутрішньо переміщених осіб здійснюється згідно з чинним законодавством, у тому числі з урахуванням вимог Закону України від 20 жовтня 2014 року № 1706-VII «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», постанови Кабінету Міністрів України від 05 листопада 2014 року № 637 «Про здійснення соціальних виплати внутрішньо переміщеним особам» (зі змінами). Передбачений Постановою 637 окремий порядок затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 10 листопада 2021 року № 1165. Також у відповіді зазначено, що виплату пенсії ОСОБА_2 призупинено з 01 січня 2016 року згідно статті 12 Закону України від 20 жовтня 2014 року № 1706-VII «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб». 
Позивач повторно звернулась до Пенсійного фонду України в Донецькій області з запитом на Веб-портал електронних послуг Пенсійного фонду України від 18 лютого 2023 року № ВЕБ-05001-Ф-С-23-023507 стосовно: підстав призупинення нарахування Пенсійним фондом України в Донецькій області ОСОБА_2 пенсії за період з 01 січня 2016 року по 23 грудня 2017 року; підстав відновлення Пенсійним фондом України в Донецькій області ОСОБА_2 нарахування пенсії з 23 грудня 2017 року; надання розрахунку суми пенсії ОСОБА_2 за зазначений період, яка належить позивачці за законом. 
Пенсійний фонду України в Донецькій області у відповіді від 20 березня 2023 № 4230- 3377/П-02/8-0500/23 зазначив, що призупинення пенсії ОСОБА_2 з 01 січня 2016 року будо здійснено з підстав з`ясування місця фактичного проживання, оскільки не підтверджено місце проживання ОСОБА_3 та Постанови 637. 
Вважаючи такі дії відповідача незаконними, позивач звернулась до суду. 
Рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 10 травня 2023 року у справі № 243/1219/23 стягнуто з Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, на користь ОСОБА_1 , грошові кошти в порядку спадкування за законом у виді недоотриманої за життя пенсії ОСОБА_2 , на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 22 жовтня 2020 року в розмірі 8 426,81 грн, судовий збір у розмірі 959,69 грн та витрати на професійну правову допомогу в розмірі 5 000 грн. 
В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. 
Позивач зазначає, що припинення виплати пенсії за життя спадкодавця з підстав, пов`язаних з не підтвердженням перебування на обліку як внутрішньо переміщеної особи не передбачено жодним Законом, отже спадкодавець ОСОБА_2 мала право на нарахування та виплату пенсії за період з 01 січня 2016 року по 17 вересня 2017 року незалежно від звернення до відповідача та надання чи не надання нової довідки внутрішньо переміщеної особи. 
У зв`язку з наведеним вище позивач просила суд зобов`язати Головне управління пенсійного фонду України в Донецькій області нарахувати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Єнакієве, пенсію за період з 01 січня 2016 року по 22 грудня 2017 року; зобов`язати Головне управління пенсійного фонду України в Донецькій області виплатити ОСОБА_1 недоотриману пенсію ОСОБА_2 за період з 01 січня 2016 року по 17 вересня 2017 року в порядку спадкування; стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління пенсійного фонду України в Донецькій області на користь ОСОБА_1 судові витрати, які складаються з судового збору та витрат на професійну правничу допомогу. 
Рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 03 квітня 2024 року позов задоволено частково.
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, виплатити ОСОБА_1 недоотриману пенсію  ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 за період з 01 січня 2016 року по 16 вересня 2017 року включно, в порядку спадкування за законом після смерті  ОСОБА_2 .
Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1 211, 20 грн та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 3 000 грн.
В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
В апеляційній скарзі Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, посилаючись на незаконність рішення суду першої інстанції, порушення норм матеріального права, просить скасувати рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 03 квітня 2024 року та ухвалити у справі нове рішення, яким у задоволенні заявлених вимог відмовити. 
В обґрунтування доводів апеляційної скарги скаржник посилається на те, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦКУ). Суми пенсії, які належали спадкодавцеві, але не були ним одержані за життя, передаються членам його сім`ї, а у разі їх відсутності, входять до складу спадщини (стаття 1227 ЦКУ).
За матеріалами електронної пенсійної справи слідує, що ОСОБА_2 перебувала на обліку в управлінні Пенсійного фонду України та отримувала пенсію за віком, призначену відповідно до Закону № 1058. Виплата пенсії ОСОБА_2 проведена по 31 грудня 2015 року після чого остання особисто за поновленням виплати пенсії не зверталась. Для надання відповіді на лист приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Устиновій І. Є. Головним управлінням проведено розрахунок сум недоотриманої пенсії. у зв`язку зі смертю ОСОБА_2 , з урахуванням вимог частини першої статті 46 Закону № 1058, та в вересні 2020 року надіслана довідка Нотаріусу про суму недоотриманої пенсії в розмірі 85 567,92 грн з урахуванням вимог статті 46 Закону № 1058.
Також, зазначає, що вимоги про відшкодування витрат на правову допомогу є недоведеними, зокрема, не надано суду належних та допустимих доказів здійснення оплати витрат на професійну правничу допомогу.
У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, як законне та обґрунтоване, на переконання представника позивача, апеляційну скаргу відповідач – залишити без задоволення.
Учасники справи, будучи завчасно належним чином повідомленими про час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися, про причини своєї неявки суд не повідомили, що, у відповідності до ч.2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає розглядові справи. 
Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.
Така правова позиція викладена Верховний Судом у постанові від 24 січня 2018 року у справі № 907/425/16.
У постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18 суд дійшов висновку про те, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд апеляційної інстанції вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Колегія суддів не вбачає підстав для визнання обов`язкової явки сторін по справі в судове засідання, оскільки наявні у справі матеріали є достатніми для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи.
Відповідно до ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалося.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції – залишенню без змін, з наступних підстав.
За змістом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної інстанції.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосування норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Як установлено судом і підтверджено матеріалами справи,  ОСОБА_1 , як спадкоємець за законом, 22 жовтня 2020 року отримала у встановленому законом порядку свідоцтво про право на спадщину за законом зареєстроване в реєстрі за № 1450, за змістом якого до неї перейшло право власності на недоотриману пенсію за життя її матері  ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 85 567,92 гривень.
Вказане свідоцтво про право на спадщину за законом було видане позивачці приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу
Устіновою І.Є. на підставі довідки Бахмутсько-Лиманського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області № 0574-05-8/12243 від 28 вересня 2020 року наданої на запит нотаріуса, в якій зазначено, що ОСОБА_2  не отримувала пенсію за період з 17 вересня 2017 року по 29 лютого 2020 року в загальній сумі 85 567,92 грн. у зв`язку зі смертю, дата смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 .
На запит позивачки на Веб-портал електронних послуг Пенсійного фонду України від 07 січня 2023 року № ВЕБ-05001-Ф-С-23-002189 щодо нарахованої та не виплаченої пенсії ОСОБА_2 , відповідачем 31 січня 2023 року надано відповідь № 1310- 346/П-02/8-0500/23, у який зазначено, що пенсійне забезпечення внутрішньо переміщених осіб здійснюється згідно з чинним законодавством, у тому числі з урахуванням вимог Закону України від 20 жовтня 2014 року № 1706-VII «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», постанови Кабінету Міністрів України від 05 листопада 2014 року № 637 «Про здійснення соціальних виплати внутрішньо переміщеним особам» (зі змінами). Передбачений Постановою 637 окремий порядок затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 10 листопада 2021 року № 1165. Також у відповіді зазначено, що виплату пенсії ОСОБА_2 призупинено з 01 січня 2016 року згідно статті 12 Закону України від 20 жовтня 2014 року № 1706-VII «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб». 
На повторний запит позивача до Пенсійного фонду України в Донецькій області від 18 лютого 2023 року № ВЕБ-05001-Ф-С-23-023507 стосовно: підстав призупинення нарахування Пенсійним фондом України в Донецькій області ОСОБА_2 пенсії за період з 01 січня 2016 року по 23 грудня 2017 року; підстав відновлення Пенсійним фондом України в Донецькій області ОСОБА_2 нарахування пенсії з 23 грудня 2017 року; надання розрахунку суми пенсії ОСОБА_2 за зазначений період, яка належить позивачці за законом Пенсійний фонд України в Донецькій області надав відповідь від 20 березня 2023 № 4230- 3377/П-02/8-0500/23 де зазначив, що призупинення пенсії ОСОБА_2 з 01 січня 2016 року будо здійснено з підстав з`ясування місця фактичного проживання, оскільки не підтверджено місце проживання ОСОБА_2 та Постанови 637. 
Звертаючись до суду з даним позовом позивач посилалась на те, що припинення виплати пенсії за життя спадкодавця з підстав, пов`язаних з не підтвердженням перебування на обліку як внутрішньо переміщеної особи не передбачено жодним Законом, отже спадкодавець ОСОБА_2 мала право на нарахування та виплату пенсії за період з 01 січня 2016 року по 17 вересня 2017 року незалежно від звернення до відповідача та надання чи не надання нової довідки внутрішньо переміщеної особи. 
Задовольняючи позовні вимоги позивача, суд виходив з того, що відповідач незаконно перешкоджає реалізації прав позивачки, як спадкоємця, на отримання належного їй спадкового майна - пенсії спадкодавця, яка залишилася не отриманою останньою за життя за період з 01 січня 2016 року по 16 вересня 2017 року включно.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Згідно за ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Відповідно до ст. 1227 ЦК України, суми заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, допомоги у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, відшкодувань у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я інших соціальних виплат, які належали спадкодавцеві, але не були ним одержані за життя, передаються членам його сім`ї, а у разі їх відсутності входять до складу спадщини.
Відповідно до ч. 1 ст. 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. У цьому разі частина суми неотриманої пенсії, але не більш як за 12 місяців, виплачується одночасно, а решта суми виплачується щомісяця рівними частинами, що не перевищують місячного розміру пенсії.
Відповідно до ст. 52 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» сума пенсії, що належала пенсіонерові і залишилася недоотриманою у зв`язку з його смертю, виплачується - по місяць смерті включно членам його сім`ї, які проживали разом з пенсіонером на день його смерті, у тому числі непрацездатним членам сім`ї, зазначеним у частині другій статті 36 цього Закону, які знаходилися на його утриманні, незалежно від того, проживали вони разом з померлим пенсіонером чи не проживали. Члени сім`ї, зазначені в частині першій цієї статті, повинні звернутися за виплатою суми пенсії померлого пенсіонера протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. У разі звернення кількох членів сім`ї, які мають право на отримання суми пенсії, зазначеної у частині першій цієї статті, належна їм відповідно до цієї статті сума пенсії ділиться між ними порівну. У разі відсутності членів сім`ї, зазначених у частині першій цієї статті, або у разі не звернення ними за виплатою вказаної суми в установлений частиною другою цієї статті строк сума пенсії, що належала пенсіонерові і залишилася недоотриманою у зв`язку з його смертю, входить до складу спадщини.
Крім того, зміст вищевказаних норм узгоджується із положеннями Закону України «Про пенсійне забезпечення», де в ч. 1 ст. 91 вказано, що суми пенсії, що належали пенсіонерові і залишилися недоодержаними у зв`язку з його смертю, передаються членам його сім`ї, а в разі їх відсутності - входять до складу спадщини.
Суд зазначає, що положення частин другої, третьої статті 52 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», які є спеціальними стосовно правовідносин про спадкування сум пенсії, не обмежують право на отримання сум пенсії, що належала пенсіонерові і не була ним отримана у зв`язку з його смертю. Ці положення тільки визначають подію, умови, час, коло осіб і їх правове становище, предмет правовідносин, із настанням яких можлива виплата недоотриманої пенсії померлого пенсіонера.
Аналіз наведених норм матеріального права дає можливість дійти висновку про те, що суми пенсії, які перейшли у спадщину, передаються спадкоємцям у повному обсязі, без будь-яких часових обмежень. Норми ч. 1 ст. 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», які регулюють виплату пенсіонеру певних сум пенсії не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії, не розповсюджуються на правовідносини з приводу отримання спадкоємцями померлого пенсіонера тих сум пенсії, які перейшли у спадщину.
Відповідно до ст. 49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду припиняється у разі смерті пенсіонера.
Рішення щодо припинення виплати пенсії ОСОБА_2 на інших підставах відповідачем суду не надано.
Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Крім того, відповідно до статті 92 Конституції України виключно законами України визначаються, зокрема: права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основні обов`язки громадянина; основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення; засади регулювання праці і зайнятості, шлюбу, сім`ї, охорони дитинства, материнства, батьківства; виховання, освіти, культури і охорони здоров`я; екологічної безпеки (пункти 1, 6).
Відповідно до статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.
В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. На час виникнення спірних правовідносин ні воєнний, ні надзвичайний стан в Україні в цілому, як і на окремих територіях Донецької та Луганської областей, запроваджено не було.
Визначення поняття внутрішньо переміщеної особи наведено у абзаці першому частини першої статті 1 Закону України від 20жовтня 2014року №1706-VII «Про забезпечення праві свобод внутрішньо переміщених осіб» (у редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин).
Внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, який постійно проживає в Україні, якого змусили або який самостійно покинув своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, масових порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.
Як зазначено в статті 2 цього Закону, Україна вживає всіх можливих заходів, передбачених Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, щодо запобігання виникненню передумов вимушеного внутрішнього переміщення осіб, захисту та дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб, повернення таких осіб до їх покинутого місця проживання в Україні та їх реінтеграції. 
Відповідно до ст. 2 Закону України від 18 січня 2018 року № 2268-VІІІ «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» визначено, що за фізичними особами незалежно від перебування їх на обліку як внутрішньо переміщених осіб чи від набуття ними спеціального правового статусу та за юридичними особами зберігається право власності, інші речові права на майно, у тому числі на нерухоме майно, включаючи земельні ділянки, що знаходиться на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях, якщо таке майно набуте відповідно до законів України.
Жодним законом України не визначено такої підстави для припинення пенсії, як відсутність у особи її реєстрації, як внутрішньо переміщеної особи, не підтвердження місця фактичного проживання.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 243/3505/16-ц (провадження № 14-271цс18), постанові Верховного Суду від 17 грудня 2018 року у справі № 243/5697/16-ц (провадження № 61-34175св18) та у постанові Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 227/2802/16-ц (провадження № 61-6270св18) зазначено про те, що, підтверджуючи майнові права фізичних осіб незалежно від перебування їх на обліку як внутрішньо переміщених осіб чи від набуття ними спеціального статусу, закон не передбачає жодних обмежень інших прав таких осіб, які вони можуть реалізувати на території України.
Тому, припинення пенсійних виплат за життя спадкодавця з підстав, не передбачених законом, та не оскарження дій спадкодавцем не зумовлює припинення вже призначених пенсійних виплат і не позбавляє його спадкоємців можливості спадкувати право на отримання пенсії. Право на такі виплати у спадкодавця зберігається і в розумінні положень статті 1227 ЦК України ці виплати вважаються такими, що належали до виплати спадкодавцю.
Таким чином, припинення пенсійних виплат за життя спадкодавця з підстав, не передбачених законом, та не оскарження дій фонду спадкодавцем не зумовлює припинення вже призначених пенсійних виплат і не позбавляє його спадкоємців можливості спадкувати право на отримання пенсії. Право на таку пенсію у спадкодавця зберігається і в розумінні положень статті 1227 ЦК України ці пенсійні виплати вважаються такими, що належали до виплати спадкодавцю, а тому спадкоємець відповідно до положень статті 1227 ЦК України має право на отримання пенсії у порядку спадкування за законом.
Отже, доводи апеляційної скарги про те, що померла ОСОБА_2 за життя не виявила бажання поновити пенсію, нарахування якої було припинено, не зверталась з відповідною заявою до відповідача і пенсія не отримана з вини пенсіонера, не заслуговують на увагу з огляду на вищенаведене.
Отже, і спадкоємець ОСОБА_1 , відповідно до положень статті 1227 ЦК України, має право на отримання пенсії у порядку спадкування за законом.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2022 року у справі № 243/13575/19.
Отже, у спірних правовідносинах відповідач незаконно перешкоджає реалізації прав позивача, як спадкоємцб, на отримання всього належного йому спадкового майна.
Колегія суддів не погоджується з доводами апеляційної скарги відповідача Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про те, що розмір витрат на професійну правничу допомогу, стягнутих з відповідача на користь позивачки, є необґрунтованим та не підтверджений належними доказами.
Так, положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Згідно зі статтею 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги.
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги – це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.
Разом із тим законом визначено критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на професійну правничу допомогу.
Відповідно до положень частини першої, пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Згідно із частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Відповідно до частин четвертої та п`ятої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може,   за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок спростування співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина шоста статті 137 ЦПК України).
При визначенні суми відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, фінансового стану обох сторін та інших обставин.
Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAllianceLimited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір – обґрунтованим.
У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Схожі висновки щодо підтвердження витрат, пов`язаних з оплатою професійної правничої допомоги, зроблені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 та додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц.
Пунктами 1, 2 частини другої статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові – на позивача.
Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України).
У частині четвертій статті 263 ЦПК України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом у постановах від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19 і від 11 листопада 2020 року у справі № 673/1123/15-ц, витрати за надану професійну правничу допомогу, у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України).
З матеріалів справи вбачається, що на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу позивачкою надано договір № 10-02/2021-2 про надання правової допомоги від 10 лютого 2021 року ордер про надання правничої (правової) допомоги серія АН № 1325120 від 18 січня 2024 року; додаткову угоду № 8 від 27 листопада 2023 року до договору № 10-02/2021-2 про надання правової допомоги від 10 лютого 2021 року в якій погоджено розмір гонорара, який є твердим (фіксованим) і дорівнює 10 000,00 грн; акт № 8 приймання-передачі виконаних послуг від 18 січня 2024 року до договору № 10-02/2021-2 про надання правової допомоги від 10 лютого 2021 року з якого слідує, що бюро на виконання умов договору виконало доручення клієнта в наступних обсягах із затратою такої кількості часу: аналіз документів спадщини клієнта, кількість витраченого часу – одна година, аналіз судової практики судів України та Європейського суду з прав людини, кількість витраченого часу – дві години, підготування та направлення до Слов`янського міськрайонного суду Донецької області позовної заяви та доданих до неї документів, кількість витраченого часу – вісім годин.
З урахуванням складності справи, обсягу і складності виконаної адвокатом роботи, критерію необхідності підготовки процесуальних документів та значимості таких дій у справі виходячи з її конкретних обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про стягнення з відповідача на користь позивачки понесених нею витрат на професійну правничу допомогу у повному обсязі, тобто у сумі 3 000 грн, адже ці витрати є обґрунтованими та їх стягнення не суперечить принципу розподілу судових витрат та є пропорційним до розміру задоволених позовних вимог.
Аргументи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, постановив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані, підтверджуються письмовими доказами та не спростовуються доводами, викладеними в апеляційній скарзі. 
За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд, 
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області залишити без задоволення.
Рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 03 квітня 2024 рокузалишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено 11 червня 2024 року. 

Головуючий: 

Судді: