13 червня 2024 року
м. Київ                                                                                            
 
справа № 761/25101/20
провадження № 61-16274св23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Крата В. І.,
суддів: Гудими Д. А., Дундар І. О. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Краснощокова Є. В., 
 
учасники справи:
заявник (боржник) - ОСОБА_1 ,
суб`єкт оскарження - заступник начальника Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Кенюк Людмила Василівна,
заінтересована особа (стягувач) - ОСОБА_2 ,
 
розглянув в порядку письмового провадження касаційну скаргу Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), подану представником ОСОБА_3 , на постанову Київського апеляційного суду від 04 жовтня 2023 року у складі колегії суддів: Поливач Л. Д., Стрижеуса А. М., Шкоріної О. І.
Історія справи
Короткий зміст заявлених вимог
У лютому 2023 року ОСОБА_1 звернувся зі скаргою на бездіяльність заступника начальника Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) (далі -Дніпровський районний ВДВС) ОСОБА_4 .
В обґрунтування вимог скарги вказав, що у провадженні Шевченківського районного суду м. Києва перебувала цивільна справа № 761/25101/20 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини, відібрання дитини у батька. Постановою Київського апеляційного суду від 09 грудня 2020 року було вжито заходи забезпечення первісного позову шляхом визначення місця та часу спілкування малолітньої дитини з матір`ю до винесення судом першої інстанції рішення. На виконання цієї постанови за заявою ОСОБА_2 відкрито виконавче провадження № НОМЕР_1. 31 серпня 2021 року Шевченківським районним судом м. Києва ухвалено рішення в даній справі, яким суд відмовив позивачу в задоволенні позову, та задовольнив зустрічний позов, визначивши місце проживання малолітньої ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком дитини. Відтак, постанова Київського апеляційного суду від 09 грудня 2020 року про забезпечення позову втратила свою чинність з 31 серпня 2021 року. 
08 вересня 2021 року він звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з заявою про ухвалення додаткового рішення, оскільки судом при постановлені рішення не було вирішено питання про скасування заходів забезпечення позову. За результатом розгляду вказаної заяви суд у своїй ухвалі від 11 жовтня 2021 року відмовив в задоволенні заяви, зокрема, зазначивши про те, що апеляційна інстанція визначала строк дії заходів забезпечення позову - до винесення судом першої інстанції рішення, які відповідно втратили свою чинність в день ухвалення судом рішення. 
Орган ДВС, бездіяльність посадової особи якого оскаржується, звертався до суду із заявою про зміну способу і порядку виконання постанови Київського апеляційного суду від 09 грудня 2020 року, на підставі якої було відкрито виконавче провадження № НОМЕР_1. 
За результатами розгляду вказаної заяви, Київський апеляційний суд в ухвалі від 23 листопада 2022 року у справі № 761/25101/20 зазначив, що за змістом постанови апеляційного суду, такі заходи забезпечення діють до винесення судом першої інстанції рішення. Оскільки рішення суду першої інстанції постановлено 31 серпня 2021 року, відтак застосовані заходи забезпечення позову втратили свою дію. Отже, враховуючи, що спір вже вирішено по суті, заходи забезпечення позову, втратили свою дію.
Ураховуючи те, що строк дії заходів забезпечення позову сплив (втратив свою чинність) 31 серпня 2021 року заступник начальника Дніпровського районного ВДВС Кенюк Л. В. повинна була винести постанову про закінчення виконавчого провадження № НОМЕР_1 згідно пункту п`ятого частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження». Однак станом на дату звернення до суду з цією скаргою вказане виконавче провадження не закінчено. Більш того, державний виконавець активно виносить постанови про накладання штрафів та арешт коштів і майна боржника.
Крім того, боржник звертався до органу ДВС із заявами про припинення (закінчення) виконання вказаної ухвали суду. 02 серпня 2022 року в. о. начальника відділу Андрющенко І. В. виніс постанову про перевірку законності виконавчого провадження. У постанові зазначено про те, що ухвалою від 31 серпня 2021 року Шевченківського районного суду м. Києва заходи забезпечення позову не скасовані. А тому вказане виконавче провадження не може бути закінчено. 
Таким чином, бездіяльність заступника начальника Дніпровського районного ВДВС Кенюк Л. В. є неправомірною та порушує права боржника як сторони виконавчого провадження.
З урахуванням викладеного боржник просив:
визнати неправомірною бездіяльність заступника начальника Дніпровського районного ВДВС Кенюк Л. В. щодо невинесення постанови про закінчення виконавчого провадження № НОМЕР_1;
зобов`язати заступника начальника Дніпровського районного ВДВС Кенюк Л. В. винести постанову про закінчення виконавчого провадження № НОМЕР_1.
Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 16 травня 2023 року у складі судді Пономаренко Н. В., в задоволенні скарги ОСОБА_1 на бездіяльність заступника начальника Дніпровського районного ВДВС Кенюк Л. В. про визнання бездіяльності неправомірною та зобов`язання вчинити дії, стягувач: ОСОБА_2 , відмовлено.
Ухвала суду мотивована тим, що виконавче провадження № НОМЕР_1 з примусового виконання ухвали суду про забезпечення позову є рішенням про встановлення побачень з дитиною, а тому його виконання проводиться за правилами положень статті 64-1 Закону України «Про виконавче провадження». Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 31 серпня 2021 року та постановою Київського апеляційного суду від 22 грудня 2022 року заходи забезпечення позову не скасовані, а зазначення в мотивувальній частині постанови Київського апеляційного суду від 23 листопада 2022 року про те, що спір вже вирішено по суті, заходи забезпечення позову втратили свою дію, - не є підставою для закінчення виконавчого провадження. До матеріалів скарги не надано доказів, що скаржник (боржник по виконавчому провадженню) звертався до суду із заявою щодо скасування заходів забезпечення позову, а також доказів задоволення такої заяви та скасування заходів забезпечення позову. Відтак, дії заступника начальника Дніпровського районного ВДВС Кенюк Л. В. щодо невинесення постанови про закінчення виконавчого провадження № НОМЕР_1 є правомірними.
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції
Постановою Київського апеляційного суду від 04 жовтня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_6 , задоволено частково. Ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 16 травня 2023 року скасовано та ухвалено нове судове рішення наступного змісту. Скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано неправомірною бездіяльність заступника начальника Дніпровського районного ВДВС Кенюк Л. В. щодо невинесення постанови про закінчення виконавчого провадження № НОМЕР_1 починаючи з 23 вересня 2021 року. В іншій частині вимог скарги відмовлено. Стягнуто з Дніпровського районного відділу ВДВС на користь держави судовий збір за подачу скарги до суду у розмірі 1 073,60 грн та судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 1 610,40 грн.
Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що, отримавши 23 вересня 2021 копію рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 31 серпня 2021 року у справі №761/25101/20 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини, відібрання дитини у батька та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини разом з батьком, державний виконавець повинен був винести постанову про закінчення виконавчого провадження з примусового виконання постанови Київського апеляційного суду від 09 грудня 2020 року, заходи забезпечення позову якої були вжиті судом до винесення судом першої інстанції рішення у справі.
Проте, всупереч вимог закону і змісту виконавчого документа, який перебував у виконавчій службі на виконанні, виконавцем не було вчинено відповідних дій, чим допущено протиправну бездіяльність щодо невинесення постанови про закінчення виконавчого провадження, яка призвела до порушення прав боржника у вказаному виконавчому провадженні.
При цьому державним виконавцем безпідставно зроблено висновок про відсутність підстав для закінчення виконавчого провадження з посиланням на те, що рішення суду першої інстанції не набрало законної сили на час подання його до відділу та вказаним рішенням судом не було скасовано заходи забезпечення позову. 
Суд апеляційної інстанції звернув увагу на те, що позиція відділу є суперечливою, оскільки, вказуючи на зазначене вище, у подальшому отримавши відмову суду у задоволенні заяви про зміну способу та порядку виконання постанови Київського апеляційного суду від 09 грудня 2020 року з підстав втрати своєї дії заходів забезпечення позову про які йдеться, державний виконавець також не припинив вчиняти заходи щодо примусового виконання судового рішення, чим порушив права боржника у даному виконавчому провадженні.
Таким чином, суд першої інстанції, не встановив фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, невірно застосував норми матеріального та процесуального права, дійшов необґрунтованого висновку про те, що у виконавця були відсутні законні підстави для винесення постанови про закінчення виконавчого провадження, оскільки вжиті апеляційним судом заходи забезпечення позову фактично припинили свою дію з 31 серпня 2021 року, про що державному виконавцю стало відомо 23 вересня 2021 року.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка звернулась з касаційною скаргою 
У листопаді 2023 року Дніпровський ВДВС через підсистему «Електронний Суд» подав до Верховного Суду касаційну скаргу, через представника ОСОБА_3 , в якій просив скасувати постанову Київського апеляційного суду від 04 жовтня 2023 року та залишити в силі ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 16 травня 2023 року. 
Касаційна скарга обґрунтована тим, що:
            постанова апеляційного суду не відповідає вимогам законності, обґрунтованості та високої якості судового рішення, оскільки ухвалена з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права;
            суд апеляційної інстанції застосував норми права без урахування висновків, викладених у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 12 квітня 2021 року у справі № 638/12278/15-ц (провадження № 61-14491сво20) та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 вересня 2023 року у справі № 551/920/22 (провадження №61-5125св23);
            починаючи з моменту відкриття виконавчого провадження (з 16 грудня 2020  року) по 23 вересня 2021 року (дата, коли, як вважає апеляційний суд, державний виконавець повинен був винести постанову про закінчення виконавчого провадження), постанова Київського апеляційного суду від 09 грудня 2020 року жодного разу боржником виконана не була. Даний факт підтверджують 39 складених актів про невиконання ОСОБА_1 даної постанови, 21 постанова про накладення штрафу, 1 постанова про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами та 1 постанова про арешт коштів боржника, складені та винесені за період з 16 грудня 2020 року по 23 вересня 2021 року, тому і підстав, передбачених пунктом дев`ятим частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» для винесення постанови про закінчення виконавчого провадження не було;
            суд апеляційної інстанції не звернув уваги на те, що заходи забезпечення позову, застосовані постановою Київського апеляційного суду від 09 грудня 2020 року, зберігали свою дію до винесення 22 грудня 2021 року Київським апеляційним судом постанови за результатами розгляду апеляційної скарги, тому державний виконавець не мала права винести постанову про закінчення виконавчого провадження і зобов`язана була вживати заходи з примусового виконання судового рішення;
            відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування пункту дев`ятого частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» у подібних правовідносинах, а саме: з однієї сторони постановою Київського апеляційного суду від 09 грудня 2020 року у справі № 761/25101/20 позов забезпечено до винесення судом першої інстанції рішення та 23 вересня 2021 року Дніпровським ВДВС було отримано заяву боржника про припинення виконавчих дій, у зв`язку з винесенням Шевченківським районним судом м.        Києва 31 серпня 2021 року рішення у справі № 761/25101/20, а з іншої сторони станом на 23 вересня 2021 року рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 31 серпня 2021 року у справі № 761/25101/20 не набрало законної сили, заходи забезпечення позову не скасовані, заходи забезпечення позову зберігали свою силу до набрання рішенням суду законної сили і постанова Київського апеляційного суду від 09 грудня 2020 року у справі № 761/25101/20, якою забезпечено позов, реально та в повному обсязі боржником не виконана, а, вірніше, взагалі жодного разу з моменту відкриття виконавчого провадження не виконана.
Аналіз змісту касаційної скарги свідчить про те, що постанова суду апеляційної інстанції оскаржується лише в частині задоволених вимог скарги, в іншій частині не оскаржується, тому в касаційному порядку не переглядається.
Аргументи інших учасників справи
У березні 2024 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу за підписом представника ОСОБА_7 , в якому просив відхилити міркування, доводи та аргументи, викладені в касаційній скарзі, відмовити в її задоволенні, залишити постанову Київського апеляційного суду від 04 жовтня 2023  року без змін.
В обґрунтування відзиву зазначив, що:
            наведені скаржником висновки Верховного Суду не підлягали до застосування апеляційним судом, оскільки не є релевантними до правовідносин у справі, що переглядається;
            на виконанні у Дніпровському ВДВС перебувала ухвала про забезпечення позову з посиланням на те, що заходи діють до винесення судом першої інстанції рішення, в цій частині ухвала не була оскаржена, тому державний виконавець повинен був здійснювати її виконання саме в межах такого терміну; 
            зазначені обставини, окрім того були встановлені у судових рішеннях, сторонами яких були ОСОБА_1 та Дніпровський ВДВС та які набрали законної сили: постанова Шостого апеляційного адміністративного суду у справі № 640/836115/21 від 21 листопада 2022 року, ухвала Київського апеляційного суду від 23 листопада 2022 року у справі № 761/25101/20, ухвала Шевченківського районного суду м. Києва від 14 лютого 2023 року у справі № 761/25101/20;
            посилання скаржника на строки дії заходів забезпечення позову, передбачені статтею 158 ЦПК України не можуть бути взяті до уваги, оскільки строк дії заходів забезпечення позову був встановлений судовим  рішенням.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 27 листопада 2023 року касаційну скаргу залишено без руху та надано строк для усунення недоліків.
Ухвалою Верховного Суду від 02 січня 2024 року Дніпровському ВДВС продовжено строк на усунення недоліків. 
Ухвалою Верховного Суду від 20 лютого 2024 року поновлено Дніпровському ВДВС строк на касаційне оскарження постанови Київського апеляційного суду від 04 жовтня 2023 року, відкрито касаційне провадження у справі, витребувано з суду першої інстанції цивільну справу № 761/25101/20.
У березні 2024 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.
Межі та підстави касаційного перегляду
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).
В ухвалі Верховного Суду від 20 лютого 2024 року зазначено, що касаційна скарга містить передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України підстави для відкриття касаційного провадження, передбачені абзацом 2 частини другої статті 389 ЦПК України (порушення норм процесуального права).
Фактичні обставини
Суди встановили, що у провадженні Шевченківського районного суду м. Києва перебувала цивільна справа № 761/25101/20 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини, відібрання дитини у батька та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Служба у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини разом з батьком.
Постановою Київського апеляційного суду від 09 грудня 2020 року вжито заходи забезпечення позову ОСОБА_2 у справі №761/25101/20 шляхом визначення місця та часу спілкування малолітньої дитини ОСОБА_5 , з матір`ю - стягувачем, до винесення судом першої інстанції рішення: - щотижня у будні дні: з 10:00 год кожної середи до 10:00 год кожної суботи; - щомісячно у вихідні дні з 10:00 год кожної першої суботи до 20:00 год кожної першої неділі та з 10:00 год кожної третьої суботи до 20:00 год кожної третьої неділі та, коли випадає п`ята субота, з 10:00 год кожної п`ятої суботи до 20:00 год кожної п`ятої неділі, зобов`язано батька - боржника, передавати малолітню дитину ОСОБА_8 матері - стягувачеві, за місцем проживання матері за адресою: АДРЕСА_1 у дні, які визначені цією ухвалою, для побачень.
16 грудня 2020 року заступником начальника відділу Дніпровського ВДВС  винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №63929513, у якій зазначено, що позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини, відібрання дитини у батька у справі № 761/25101/20 забезпечено до винесення судом першої інстанції рішення.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 31 серпня 2021 року у справі 761/25101/20, яке залишене без змін постановою Київського апеляційного суду від 22 грудня 2021 року та постановою Верховного Суду від 20 липня 2022 року, у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: Служба у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини, відібрання дитини у батька відмовлено, зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Служба у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини разом з батьком задоволено. Визначено місце проживання малолітньої ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з батьком - ОСОБА_1 
23 вересня 2021 року до Дніпровського ВДВС надійшла заява боржника ОСОБА_1 про припинення проведення виконавчих дій по виконавчому провадженню №63929513 у зв`язку із ухваленням судом першої інстанції рішення у справі № 761/25101/20. До заяви боржником було додано копію рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 31 серпня 2021 року у справі №761/25101/20.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 23 листопада 2022 року відмовлено в задоволенні заяви Дніпровського ВДВС про зміну способу і порядку виконання постанови Київського апеляційного суду від 09 грудня 2020 року з підстав вирішення справи по суті спору (ухвалення у справі рішення) та втрати дії заходів забезпечення позову.
Як вбачається із постанови начальника Дніпровського ВДВС про результати перевірки законності виконавчого провадження від 08 лютого 2022 року державним виконавцем здійснювалися заходи з примусового виконання виконавчого документа № 761/25101/20 у період з 16 грудня 2020 року (дата відкриття виконавчого провадження) по 23 вересня 2021 року (дата надходження до Відділу копії рішення у справі 761/25101/20 від 31 серпня 2021 року).
Позиція Верховного Суду
Сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи (стаття 447 ЦПК України).
У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника) (частина третя статті 451 ЦПК України).
Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги (частина третя статті 451 ЦПК України).
Виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (стаття 1 Закону України «Про виконавче провадження» - далі Закону).
Відповідно до частини першої, пункту першого частини другої статті 18 Закону виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.
У частині шостій статті 26 Закону передбачено, що за рішенням про встановлення побачення з дитиною державний виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження зазначає про необхідність виконання боржником рішення шляхом забезпечення побачень стягувача з дитиною в порядку, визначеному рішенням.
Порядок виконання рішення про встановлення побачення з дитиною, рішення про усунення перешкод у побаченні з дитиною, передбачений у статті 64-1 Закону.
Виконавче провадження підлягає закінченню у разі: зокрема, скасування або визнання нечинним рішення, на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню; фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом (пункти 5, 9 частини першої статті 39 Закону).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 12 квітня 2021 року у справі № 638/12278/15-ц (провадження № 61-14491сво20), на яку міститься посилання в касаційній скарзі, зазначено, що «підставою для закінчення виконавчого провадження є виконання рішення боржником. Зазначене положення закону має застосовуватися не формально, а сутнісно, коли рішення суду реально й фактично виконано, з огляду на таке. Забезпечення виконання судового рішення є обов`язком держави, яка повинна забезпечувати ефективні системи виконання судових рішень, а також функціонування цих систем у такий спосіб, щоб доступ до них мала кожна особа, на користь якої ухвалено обов`язкове судове рішення. Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка гарантує право на справедливий судовий розгляд та закріплює принцип верховенства права, на якому будується демократичне суспільство, і найважливішу роль судової системи в здійсненні правосуддя. Проте, право на справедливий суд було б позбавлено сенсу, якщо б допускало невиконання остаточних судових рішень, які набрали законної сили (рішення Європейського суду з прав людини «Горнсбі проти Греції» від 19 березня 1997 року, «Іммобільяре Саффі проти Італії» від 28 липня 1999 року). Установивши, що державний виконавець не вчинив всіх, передбачених Законом України «Про виконавче провадження», заходів щодо примусового виконання рішення суду, маючи таку можливість, суди вірно задовольнили скаргу ОСОБА_1 . При цьому положення статті 64-1 Закону України «Про виконавче провадження» про те, якщо боржник у подальшому перешкоджає побаченням стягувача з дитиною, стягувач має право звернутися до державного виконавця із заявою про відновлення виконавчого провадження, стосується іншої ситуації, а саме коли первинно рішення суду реально й фактично виконано, а у подальшому чиняться перешкоди».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 вересня 2023 року у справі № 551/920/22 (провадження №61-5125св23),на яку міститься посилання в касаційній скарзі, зазначено, що «тлумачення наведених норми права свідчить, що: підставою для закінчення виконавчого провадження при виконанні рішення про встановлення побачення з дитиною є лише фактичне виконання в повному обсязі рішення боржником згідно з виконавчим документом (пункт 9 статті 39 Закону) та яке підлягає відновленню державним виконавцем за заявою стягувача у зв`язку із перешкоджанням боржником побаченню стягувача з дитиною; натомість рішення в частині зобов`язання усунути перешкоди у побаченні з дитиною є рішенням, за яким боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, яке виконується у порядку, встановленому статтею 63 цього Закону, та може бути закінчено і у разі невиконання боржником рішення, за умови вжиття виконавцем усіх передбачених цією статтею Закону заходів виконання (пункт 11 статті 39 Закону - надіслання виконавчого документа до суду, який його видав, у випадку, передбаченому частиною третьою статті 63 цього Закону); відновлення виконавчого провадження, яке закінчено на підставі пункту 11статті 39 Закону цим Законом не передбачено, оскільки право стягувача на побачення з дитиною забезпечується при примусовому виконанні рішення про встановлення побачення з дитиною в порядку, передбаченому частинами другою - четвертою статті 64-1 Закону, у тому числі шляхом усунення перешкоджання боржником побаченню стягувача з дитиною».
Відповідно до частин сьомої - десятої статті 158 ЦПК України у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи. Якщо протягом вказаного строку за заявою позивача (стягувача) буде відкрито виконавче провадження, вказані заходи забезпечення позову діють до повного виконання судового рішення. У випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. У такому разі заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням або ухвалою суду.
Отже, заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті.
Тлумачення змісту статті 158 ЦПК України свідчить про те, що заходи забезпечення позову підлягають скасуванню лише на підставі відповідного судового рішення.
У справі, що переглядається:
постановою Київського апеляційного суду від 09 грудня 2020 року вжито заходи забезпечення позову ОСОБА_2 у справі № 761/25101/20 шляхом визначення місця та часу спілкування малолітньої дитини ОСОБА_5 , з матір`ю - стягувачем, до винесення судом першої інстанції рішення;
            16 грудня 2020 року заступником начальника відділу Дніпровського ВДВС  винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_1, у якій зазначено, що позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини, відібрання дитини у батька у справі № 761/25101/20 забезпечено до винесення судом першої інстанції рішення;
рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 31 серпня 2021 року у справі 761/25101/20, яке залишене без змін постановою Київського апеляційного суду від 22 грудня 2021 року та постановою Верховного Суду від 20 липня 2022 року, у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: Служба у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини, відібрання дитини у батька відмовлено, зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Служба у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини разом з батьком задоволено. Визначено місце проживання малолітньої ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з батьком - ОСОБА_1 питання щодо скасування дії заходів забезпечення позову судом не вирішувалось;
23 вересня 2021 року до Дніпровського ВДВС надійшла заява боржника ОСОБА_1 про припинення проведення виконавчих дій по виконавчому провадженню №63929513 у зв`язку із ухваленням судом першої інстанції рішення у справі № 761/25101/20. До заяви боржником було додано копію рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 31 серпня 2021 року у справі №761/25101/20;
за таких обставин дії державного виконавця щодо незакінчення виконавчого провадження були правомірними, оскільки відсутні підстави для закінчення виконавчого провадження, передбачені статтею 39 Закону України «Про виконавче провадження».
Отже суд апеляційної інстанції зробив помилковий висновок про обґрунтованість скарги ОСОБА_1 та безпідставно скасував судове рішення суду першої інстанції в оскарженій частині.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що постанова суду апеляційної інстанції ухвалена без додержання норм матеріального і процесуального права. Таким чином, касаційну скаргу слід задовольнити, постанову суду апеляційної інстанції в оскарженій частині скасувати, ухвалу суду першої інстанції залишити в силі.
Керуючись статтями 400, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), подану представником ОСОБА_3 , задовольнити.
 
Постанову Київського апеляційного суду від 04 жовтня 2023 рокускасувати в частині задоволених вимог про визнання неправомірною бездіяльності щодо невинесення постанови про закінчення виконавчого провадження, ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 16 травня 2023 року в цій частині залишити в силі.
З моменту прийняття постанови суду касаційної інстанції постанова Київського апеляційного суду від 04 жовтня 2023 року в скасованій частині втрачає законну силу.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий                                                                  В. І. Крат
Судді:                                                                            Д. А. Гудима
І. О. Дундар
Є. В. Коротенко
Є. В. Краснощоков