ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 квітня 2024 року 
м. Київ

справа № 420/12467/20
адміністративне провадження № К/990/3372/24  
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Тацій Л.В.,
суддів: Коваленко Н.В.,  Стеценка С.Г., 

розглянувши в письмовому провадженні в касаційному порядку адміністративну справу №420/12467/20
за позовом  ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, провадження у якій відкрито
за касаційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області на постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 27.12.2023 (прийняту у складі колегії суддів: головуючого судді Яковлєва О.В., суддів: Єщенка О.В., Крусяна А.В.) за заявою ОСОБА_2 про заміну сторони виконавчого провадження у справі,- 
ВСТАНОВИВ:
ІСТОРІЯ СПРАВИ
У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (далі ГУ ПФУ), в якому просив: 
визнати протиправним та скасувати рішення відповідача від 30.09.2020 року №951370835658 про відмову у перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці відповідно до Закону України «Про судоустрій і статус суддів»; 
зобов`язати відповідача здійснити йому, як судді у відставці, перерахунок та виплату щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці у розмірі 90% грошового утримання працюючого судді Одеського апеляційного суду згідно з довідкою Одеського апеляційного суду від 10.03.2020 за вих. №06-21/262/2020, виходячи з розміру 223337,50грн, починаючи з 19.02.2020, з урахуванням фактично виплачених коштів, без обмеження граничного розміру щомісячого довічного грошового утримання.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 11.12.2020, яке набрало законної сили 21.01.2021, частково задоволено адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, а саме:
визнано протиправним та скасовано рішення від 30.09.2020 № 951370835658 про відмову у перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці відповідно до Закону України «Про судоустрій і статус суддів»;
- зобов`язано здійснити перерахунок та сплачувати щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці згідно довідки Одеського апеляційного суду від 10.03.2020 № 06-21/262/2020, починаючи з 19.02.2020, з урахуванням раніше виплачених сум щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці.
25.09.2023 до Одеського окружного адміністративного суду надійшла заява ОСОБА_2 про заміну сторони виконавчого провадження (стягувача) у справі, в якій заявник просить провести заміну стягувача ОСОБА_1 на ОСОБА_2 у порядку процесуального правонаступництва, так як ОСОБА_1 помер.
Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 09.10.2023 відмовлено у задоволенні заяви про заміну стягувача у виконавчому провадженні.
Відмовляючи у задоволенні заяви про заміну сторони виконавчого провадження, суд першої інстанції виходив з того, що син позивача має право звернутись до пенсійного органу із заявою про їх виплату, у встановленому Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» порядку. 
П`ятий апеляційний адміністративний суд постановою від 27.12.2023 ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 09.10.2023 скасував і ухвалив нове рішення, яким заяву ОСОБА_2 про заміну сторони виконавчого провадження задовольнив. Здійснив заміну ОСОБА_1 , як стягувача у виконавчому провадженні №  68025634, на його правонаступника - ОСОБА_2 .
Скасовуючи ухвалу суду першої інстанції та ухвалюючи рішення про заміну сторони виконавчого провадження, суд апеляційної інстанції виходив з того, що висновок суду першої інстанції про те, що на спірні правовідносин поширюється дія Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» є помилковим.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та процесуальні дії у справі
25.01.2024 до Верховного Суду через підсистему "Електронний суд" надійшла касаційна скарга Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, в якій заявник просить скасувати постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 27.12.2023, залишити в силі ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 09.10.2023.
В касаційній скарзі заявник зазначив, що суд апеляційної інстанції безпідставно задовольнив заяву ОСОБА_2 про заміну стягувача, оскільки матеріали справи не містять жодного допустимого доказу того, що ОСОБА_2 є спадкоємцем відносно недоотриманих ОСОБА_1 виплат у розмірі 1225984,25 грн. 
ОСОБА_1 отримував щомісячне довічне грошове утримання як суддя у відставці. Зазначена виплата передбачена виключно Законом України "Про судоустрій і статус суддів", жодним нормативно-правовим документом така виплата не віднесена до пенсії або соціальної виплати. Таким чином, чинним законодавством не передбачено можливість успадкування невиплачених при житті сум щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці.
Ухвалою Верховного Суду від 20.12.2023 касаційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області залишено без руху. У строк, встановлений ухвалою про залишення касаційної скарги без руху, заявник усунув зазначені у ній недоліки. 
Ухвалою Верховного Суду від 12.02.2024 касаційну скаргу залишено без руху, встановлено строк на усунення недоліків шляхом сплати судового збору.
У строк, встановлений Судом, заявник касаційної скарги усунув її недолік - сплатив судовий збір.
Ухвалою Верховного Суду від 12.03.2024 відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області.
Від ОСОБА_2 22.03.2024 до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу, відповідно до якого заявник заперечує проти задоволення касаційної скарги. 
Крім того, ОСОБА_2 подав заяву про закриття касаційного провадження, як відкритого помилково. Заява обґрунтована тим, що відсутні підстави для відкриття касаційного провадження за частиною другою статті 328 КАС України. 
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам касаційної скарги, а також виходячи з меж касаційного перегляду справи, визначених статтею 341 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до статті 52 КАС України, у разі вибуття або заміни сторони чи третьої особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд допускає на будь-якій стадії судового процесу заміну відповідної сторони чи третьої особи її правонаступником. Усі дії, вчинені в адміністративному процесі до вступу правонаступника, обов`язкові для нього в такій самій мірі, у якій вони були б обов`язкові для особи, яку він замінив.
При цьому, процесуальним правонаступництвом є заміна у справі сторони чи третьої особи у разі переходу повноважень (для суб`єкта владних повноважень), прав і обов`язків від однієї особи до іншої (правонаступника) у відносинах, щодо яких виник спір.
Процесуальне правонаступництво допускається на будь-якій стадії адміністративного процесу - під час розгляду справи у суді першої інстанції, суді апеляційної інстанції, суді касаційної інстанції, під час перегляду справи за винятковими чи нововиявленими обставинами.
Тобто, заміна сторони можлива на будь-якій стадії судового процесу.
Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (стаття 1216 ЦК України).
Отже, процесуальне правонаступництво відбувається в тих випадках, коли права або обов`язки одного із суб`єктів спірного матеріального правовідношення в силу тих або інших причин переходять до іншої особи, яка не брала участь у цьому процесі. Матеріальне правонаступництво тісно пов`язане з процесуальним, оскільки процесуальне правонаступництво передбачає перехід суб`єктивного права або обов`язку від однієї особи до іншої в матеріальному праві. При цьому, незалежно від підстав матеріального правонаступництва процесуальне правонаступництво допускається лише після того, як відбудеться заміна в матеріальному правовідношенні.
За статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» під виконавчим провадженням як завершальною стадією судового провадження і примусового виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) розуміється сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Відповідно до частин першої та другої статті 15 Закону України «Про виконавче провадження» сторонами у виконавчому провадженні є стягувач і боржник. Стягувачем є фізична або юридична особа чи держава, на користь чи в інтересах яких видано виконавчий документ. Положення частини п`ятої статті 15 цього Закону передбачають, що у разі вибуття однієї із сторін виконавець за заявою сторони, а також заінтересована особа мають право звернутися до суду із заявою про заміну сторони її правонаступником.
Для правонаступника усі дії, вчинені до його вступу у виконавче провадження, є обов`язковими тією мірою, якою вони були б обов`язковими для сторони, яку правонаступник замінив. У разі якщо сторона виконавчого провадження змінила найменування (для юридичної особи) або прізвище, ім`я чи по батькові (для фізичної особи), виконавець, за наявності підтверджуючих документів, змінює своєю постановою назву сторони виконавчого провадження.
У контексті наведених положень Закону України «Про виконавче провадження» слід зазначити, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження представляє собою процес, який починається з моменту набрання судовим рішенням законної сили і завершується настанням відповідних обставин, передбачених статтею 39 цього Закону.
При цьому виконавче провадження здійснюється з дотриманням засад верховенства права, за якого кожен з учасників має можливість реалізувати обсяг вимог наданих йому судовим рішенням.
До того ж цей Закон не пов`язує початок реалізації цих прав з ухваленням державним виконавцем рішення про початок примусового виконання рішення на підставі виконавчого документа, а навпаки, прямо передбачає можливість виправлення невідповідності виконавчого документа вимогам, передбаченим цією статтею, судом за заявою стягувача (абзац другий частини четвертої статті 4 Закону України «Про виконавче провадження»).
Отже, заміна сторони у відносинах, щодо яких виник спір, (процесуальне правонаступництво) можлива на будь-якій стадії адміністративного процесу, як на стадії розгляду справи так і на стадії виконання судового рішення, яке набрало законної сили, зокрема, і до видання виконавчого листа, і відбувається виключно за відповідним рішенням суду, а не державного виконавця (що стосується заміни сторони виконавчого провадження), незалежно від того виданий судом виконавчий лист на момент звернення із заявою про правонаступництво та чи пред`явлений він (виконавчий лист) до примусового виконання.
Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 07.03.2019 у справі №  617/7748/12.
Слід також зазначити, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03.11.2020 у справі №  916/617/17, вирішуючи питання правонаступництва сторони після набрання законної сили судовими рішеннями у справі, хоч і в порядку господарського судочинства, проте норми, які регулюють зазначене питання, є подібними і в адміністративному судочинстві, зазначила таке.
Оскільки виконавче провадження є самостійною стадією судового процесу, сторони виконавчого провадження належать до учасників справи, а отже, якщо процесуальне правонаступництво має місце на стадії виконавчого провадження, заміна сторони виконавчого провадження означає й заміну учасника справи.
На стадії виконавчого провадження як на завершальній стадії судового провадження можлива заміна сторони виконавчого провадження правонаступником за наявності відкритого виконавчого провадження. Після відкриття виконавчого провадження та до його закінчення заміна сторони виконавчого провадження (з одночасною заміною відповідного учасника справи) правонаступником здійснюється у порядку, передбаченому статтею 334 цього Кодексу з урахуванням підстав, визначених статтею 52 Господарського процесуального кодексу України (у Кодексі адміністративного судочинства України статті 379 та 52). У цьому випадку приписи статті 334 Господарського процесуального кодексу України (стаття 379 КАС), що містить процесуальні особливості здійснення правонаступництва на стадії виконання судового рішення, застосовуються разом з положеннями статті 52 цього Кодексу.
Натомість як до відкриття виконавчого провадження, так і після його закінчення заміна учасника справи правонаступником здійснюється виключно на підставі статті 52 Господарського процесуального кодексу України (стаття 52 КАС). У такому випадку з огляду на відсутність відкритого виконавчого провадження заміна відповідної сторони виконавчого провадження правонаступником є неможливою. Єдиним винятком є заміна боржника або стягувача у виконавчому документі до відкриття виконавчого провадження, що окремо обумовлено у частині п`ятій статті 334 Господарського процесуального кодексу України (частина четверта статті 379 КАС).
Процесуальне правонаступництво в розумінні статті 52 Господарського процесуального кодексу України (стаття 52 КАС) допускається на будь-якій стадії судового провадження, включаючи й стадію виконання судового рішення.
Отже, підсумовуючи наведене та враховуючи цей висновок Великої Палати Верховного Суду, слід зазначити, що після відкриття виконавчого провадження та до його закінчення заміна сторони виконавчого провадження (з одночасною заміною відповідного учасника справи) правонаступником здійснюється у порядку, передбаченому статтею 379 Кодексу адміністративного судочинства України з урахуванням підстав, визначених статтею 52 цього ж Кодексу. При цьому, як до відкриття виконавчого провадження, так і після його закінчення заміна учасника справи правонаступником здійснюється виключно на підставі статті 52 Кодексу адміністративного судочинства України.
У справі, що розглядається, суди встановили, що на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 11.12.2020, яке набрало законної сили 21.01.2021, Одеським окружним адміністративним судом видано виконавчий лист від 02.02.2021.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серія НОМЕР_1 , актовий запис № 7035
Довічне грошове утримання судді у відставці за період з 19.02.2020 по 31.01.2021 перераховано, сума доплати за цей період складає - 1225984 грн та обліковується в автоматизовних базах даних обробки пенсійної документації.
Однак, за життя ОСОБА_1 , частина довічного грошового забезпечення у розмірі 1  225  984,25 грн йому не виплачена
Заявник, ОСОБА_2 , є сином ОСОБА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження № НОМЕР_2 від 05.06.1982.
Суд апеляційної інстанції, задовольняючи заяву про заміну сторони виконавчого провадження, врахував надані заявником копії: свідоцтва про право на спадщину за законом, витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі та довідки приватного нотаріуса, дійшовши висновку, що ці правовідносини допускають правонаступництво та заявник є єдиним спадкоємцем ОСОБА_1 .
При цьому, суд апеляційної інстанції визнав безпідставними висновки суду першої інстанції про те, що належним способом захисту є застосування процедури, передбаченої статтею 61 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», а не звернення до суду із заявою у порядку, встановленому статтею 379 КАС України.
Колегія суддів звертає увагу, що зміст заяви про заміну сторони виконавчого провадження та надані як заявником, так і відповідачем (боржником у виконавчому провадженні) докази свідчать, про те, що на виконання рішення суду  довічне грошове утримання судді у відставці за попередній період було перераховано, але нарахована сума різниці довічного грошового утримання не виплачена за життя ОСОБА_3 .
За загальним правилом до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).
Перелік прав та обов`язків, які не входять до складу спадщини наведений у статті 1219 ЦК України, відповідно до якої не входять до складу спадщини права та обов`язки, що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, зокрема: 1) особисті немайнові права; 2) право на участь у товариствах та право членства в об`єднаннях громадян, якщо інше не встановлено законом або їх установчими документами; 3) право на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 4) права на аліменти, пенсію, допомогу або інші виплати, встановлені законом; 5) права та обов`язки особи як кредитора або боржника, передбачені статтею 608 цього Кодексу.
У статті 1227 ЦК України встановлено сингулярне правонаступництво членів сім`ї спадкодавця на отримання належних йому та неотриманих за життя грошових сум заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, інших соціальних виплат. Указані суми включаються до складу спадщини лише у разі відсутності у спадкодавця членів сім`ї чи їх відмови від права на отримання вказаних сум. Специфіка правонаступництва прав на отримання сум заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, допомог у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, відшкодувань у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, інших соціальних виплат обґрунтовується необхідністю: а)    створення умов для охорони майнових інтересів членів сім`ї спадкодавця в разі, коли вони не є його спадкоємцями; б) забезпечення можливості реалізації права на одержання членами сім`ї спадкодавця належних йому грошових коштів без дотримання передбаченої ЦК України процедури оформлення спадщини (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14.02.2022 у справі № 243/13575/19).
Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області наполягає на тому, що спірні правовідносини допускають правонаступництво, аргументуючи свої доводи тим, що нараховані на виконання рішення суду у цій справі суми довічного грошового забезпечення судді у відставці не є пенсійними виплатами, тому відсутні підстави застосування положень статті 1227 ЦК України. 
Колегія суддів відхиляє такі доводи відповідача, виходячи з такого. 
У рішенні від 08.06.2016 у справі №    4   рп/2016 Конституційний Суд України наголошував, що конституційний статус суддів, які здійснюють правосуддя, та суддів у відставці передбачає їх належне матеріальне забезпечення, яке повинне гарантувати здійснення справедливого, незалежного, неупередженого правосуддя.
У цьому ж рішенні Конституційний Суд України вказував, що щомісячне довічне грошове утримання є особливою формою матеріального забезпечення судді, полягає у гарантованій державою щомісячній грошовій виплаті, що слугує забезпеченню належного матеріального утримання судді після звільнення від виконання обов`язків (відставки), а також життєвого рівня, гідного його статусу.
Відтак, виплата довічного грошового утримання нерозривно пов`язана з конституційно визначеним статусом професійного судді, не є видом пенсії у розумінні законодавства. 
Тобто, право на призначення довічного грошового забезпечення, дійсно, нерозривно пов`язано з конституційним правом особи, що має статус судді. 
Однак, виконання рішення у цій справі пов`язано не з призначенням довічного грошового забезпечення судді, а стосується виплати нарахованої, але невиплаченої за життя суми грошових коштів після перерахунку довічного грошового забезпечення судді. 
Понад це, стаття 1227 ЦК України передбачає право на отримання спадкоємцем, зокрема, інших соціальних виплат, які належали спадкодавцеві.
До соціальних виплат в широкому розумінні відносяться всі види державного соціального забезпечення, які виплачуються в грошовій або натуральній формі, тому довічне грошове утримання судді, як особливий вид забезпечення судді у відставці, також відноситься до тих сум, на отримання яких виникає право у спадкоємця після смерті особи, що набула право на такі виплати, але не отримала їх за життя.
Підсумовуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про те, що спірні правовідносини не врегульовані положеннями Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», оскільки позивач у справі не отримував пенсію, призначену за цим Законом, а спірні правовідносини допускають правонаступництво, яке може бути вирішено в порядку статті 379 КАС України на стадії виконання судового рішення.
Суд апеляційної інстанції, задовольняючи заяву про заміну сторони виконавчого провадження, виходив також із того, що ОСОБА_2 надав належні та достатні докази прийняття спадщини після смерті ОСОБА_1 . 
Колегія суддів Верховного Суду не може погодитися із цим висновком суду апеляційної інстанції та вважає його передчасним з огляду на таке.
Суд будь-якої інстанції зобов`язаний залучити до участі у справі правонаступника сторони або третьої особи, якщо спірні правовідносини допускають правонаступництво прав та обов`язків відповідної особи, а правонаступник існує. Проте процесуальне правонаступництво можливе лише тоді, коли у майнових відносинах відбулось правонаступництво. Отже, при вирішенні питання про залучення правонаступників учасників справи, суду необхідно встановити наявність чи відсутність правонаступництва на підставі норм матеріального права у спірних правовідносинах (постанова Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 24.02.2021 у справі № 758/10554/16-ц).
При цьому слід зазначити, що у рішенні Європейського Суду з прав людини від 29.06.2004 у справі «Півень до України» визначено, що право на судовий розгляд, гарантоване статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, також захищає і виконання остаточних та обов`язкових судових рішень, які у країні, яка поважає верховенство права, не можуть залишаться невиконаними, завдаючи шкоди одній стороні.
Отже, виконання судового рішення є складовою частиною судового розгляду та завершальною стадією судового провадження, а неможливість виконати рішення суду призведе до порушення прав, гарантованих статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
З огляду на викладене, як зазначав Верховний Суд у постанові від 31.10.2018 у справі №    2-а-3494/11, тлумачити статтю 379 Кодексу адміністративного судочинства України слід у дусі Конвенції та забезпечення ефективності захисту порушених прав, як норму, яка надає суду можливість контролювати виконання судових рішень, усувати перешкоди та сприяти виконанню.
Враховуючи викладене, колегія суддів Верховного Суду хоча і не може ігнорувати надані ОСОБА_2 ксерокопії: свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 21.07.2023 приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу  та зареєстрованого за №876, витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі, однак ці документи стосуються виключно права на спадщину щодо автомобіля. Крім того, як свідчить зміст свідоцтва про право на спадщину відносно цього майна (автомобіля) від частки у спадщині відмовилась донька спадкодавця - ОСОБА_4 . Відомостей відносно іншого майна, зокрема коштів, які нараховані на виконання рішення суду у цій справі, відомостей про спадкування заявником матеріали справи не містять. 
Довідка нотаріуса також стосується спадкової справи, за якою зареєстровано виключно свідоцтво про право на спадщину щодо автомобіля.
Окремо слід також звернути увагу, що наявні у справі ксерокопії вищенаведених документів не засвідчені будь-яким чином.
З огляду на те, що, як зазначено вище, суд будь-якої інстанції зобов`язаний залучити до участі у справі правонаступника сторони або третьої особи, якщо спірні правовідносини допускають правонаступництво прав та обов`язків відповідної особи, а правонаступник існує, а також і на те, що суди мають сприяти виконанню судовому рішенню, колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку про те, що без надання оцінки зазначеному вище свідоцтву про право на спадщину, іншим обставинам набуття заявником права на спадщину, постанова суду апеляційної інстанції є передчасною і такою, що підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Клопотання ОСОБА_2 про закриття касаційного провадження у справі колегія суддів вважає необґрунтованим і таким, що не підлягає задоволенню, оскільки касаційне провадження відкрито за касаційною скаргою на рішення суду апеляційної інстанції, яке підлягає касаційному оскарженню.
В аспекті наведеного слід зазначити, що відповідно до статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
Відповідно до частини другої статті 353 КАС підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо, зокрема, суд не дослідив зібрані у справі докази.
З огляду на викладене, керуючись статтями 242, 341, 345, 349, 353, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд
П О С Т А Н О В И В:
Касаційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області задовольнити частково.
Постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 27.12.2023 у справі №420/12467/20 скасувати, а справу направити на новий судовий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Головуючий                                                                                                    Л.В. Тацій
Судді                                                                                                              Н.В. Коваленко
                                                                                                              С.Г. Стеценко