Ухвала
 
15 травня 2024 року
м. Київ
 
справа № 552/1248/23 
провадження № 61-4057ск24
 
Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Крата В. І. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду міста Полтави від 08 червня 2023 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 25 вересня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Полтавагаз» про визнання дій незаконними та стягнення моральної шкоди,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У серпні 2023 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до акціонерного товариства «Полтавагаз» (далі - АТ «Полтавагаз») про визнання дій незаконними та стягнення моральної шкоди.
 
Позовна заява мотивована тим, що 19 січня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до відповідача із запитом щодо питання, яке стосується правових підстав експлуатації відповідачем газорозподільчої мережі (ГРМ) по декількох вулицях м. Полтави, через які він отримує природній газ. 20 січня 2023 року позивач отримав відповідь про те, що його запит не відповідає вимогам закону України.
 
Проте ОСОБА_1 вважав, що його запит відповідав вимогам Закону України «Про доступ до публічної інформації та Закону України «Про звернення громадян», всі необхідні реквізити вказані, питання сформульовано чітко. Відповідач повинен був надати йому інформацію або відмовити у наданні цієї інформації з відповідною мотивацією. Але зміст відповіді відповідача свідчить про намагання ухилитися від обов`язку належного розгляду його запиту, а такі дії є незаконними та протиправними.
 
Позивач зазначив, що така поведінка відповідача його дуже обурює, відповідач ставить штучні перепони, які унеможливлюють реалізацію його прав на споживчу інформацію, що спонукає його до надмірних зусиль щодо їх захисту.
 
Вказував, що відповідач будує свій захист у суді ґрунтуючись на нахабній брехні, яка в цьому випадку стосується порушення його прав, а тому він відчуває збільшення негативного стресового фактору, нейтралізацію якого маже оцінити не менш ніж на один мільйон гривень. Він відчуває лють, яка порушує його спокій та душевну рівновагу, а привести в норму ці моральні чинники може лише стягнення судом моральної шкоди з відповідача.
 
Посилаючись на викладене та з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 10 травня 2023 року, позивач просив суд:
визнати дії відповідача щодо надання відповіді на його запит незаконними, такими, що порушують вимоги Закону України «Про доступ до публічної інформації» та/або Закону України «Про звернення громадян»; 
визнати дії відповідача щодо надання йому відповіді на його запит протиправними, такими, що порушують його права щодо належного розгляду його звернення та отримання інформації, яка стосується порядку надання послуг з розподілу природного газу (частина перша пункт 2 статті 7 Закону України «Про житлово комунальні послуги»); 
визнати відсутність у відповідача правових підстав щодо експлуатації ним газорозподільчої мережі по вул. Тургенєва, Сечових Стрільців та Гастелло в м. Полтава (права власності, договір оренди, тощо), якщо відповідач у судовому засіданні не доведе протилежне;
стягнути на його користь з відповідача суму компенсації за нанесену йому моральну шкоду у розмірі 1 000 000,00 грн.
 
Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 08 червня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено в повному обсязі.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що:
матеріали справи не містять доказів на підтвердження обставин на які посилається позивач, як на підставу своїх вимог.
 
Постановою Полтавського апеляційного суду від 25 вересня 2023 року апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Київського районного суду м. Полтави від 08 червня 2023 року скасовано та ухвалено у справі нове судове рішення, яким у задоволенні позову  ОСОБА_1 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що:
спір мав бути розглянутий судом за правилами загального позовного провадження, що передбачають проведення судового засідання з викликом (повідомленням) сторін, натомість, всупереч положень частини шостої статті 19, частини четвертої статті 274 ЦПК України суд розглянув справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін;
при відмові у задоволенні позову, апеляційний суд виходив з того, що позивач ОСОБА_1 звернувся до АТ «Полтавагаз» із запитом на доступ до публічної інформації. Звертаючись до суду з позовом, позивач посилався на те, що відповідач не надав відповіді на його запит на доступ до публічної інформації, який було направлено ним на електронну пошту відповідача, що свідчить про порушення його прав, передбачених Законами України «Про звернення громадян» та «Про захист прав споживачів», вдавшись до формальної відписки щодо невідповідності запиту вимогам Закону України. Разом з тим колегія суддів зазначає, що, отримавши запит, АТ «Полтавагаз» було надано відповідь, в якій рекомендовано позивачу надати звернення, яке б відповідало вимогам Закону України. Тобто, при наданні відповіді на запит відповідачем враховано, що дія Закону України «Про доступ до публічної інформації» не поширюється на відносини у сфері звернень громадян, які регулюються спеціальним законом, вимоги якого позивачем виконано не було. Встановленні судом обставини свідчать про те, що позивачем не доведено бездіяльність відповідача, навмисне ігнорування ним письмового звернення та порушення прав позивача, а та обставина, що відповідь відповідача не відповідала його очікуванню в жодному разі не може свідчити про порушення прав позивача на отримання відповідей згідно вимог Закону України «Про звернення громадян»;
пред`являючи позов про стягнення моральної шкоди, позивач зазначив, що бездіяльністю відповідача у наданні публічної інформації були порушені його права, у зв`язку з чим він переніс моральні страждання, оскільки був змушений відстоювати своє право на доступ до публічної інформації. Однак позивач не надав до суду належних, допустимих та достатніх доказів в обґрунтування завдання моральної шкоди та підстав для її відшкодування й відповідних обставин не довів;
аргументи позивача про те, що він переніс душевні страждання та витратив багато часу на захист порушеного права, колегія суддів відхилила, оскільки ним не доведено, що запитувана інформація має для нього надважливе значення, а невчасне надання цієї інформації здатне спричинити серйозні зміни в його психоемоційному стані. Відповідь на запит про доступ до публічної інформації, яка не влаштовує позивача, не є підставою для стягнення моральної шкоди без доведення факту її спричинення. Тому, оскільки встановленими обставинами та поданими доказами по справі позивачем не доведено протиправної поведінки відповідача, що спричинила позивачеві моральної шкоди, позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди колегія суддів визнала безпідставними та необґрунтованими;
при розподілі судових витрат апеляційний суд зазначив, що оскільки спірні правовідносини не підпадають під дію Закону України «Про захист прав споживачів», інших підстав для звільнення позивача від сплати судового збору по справі не встановлено, а тому з позивача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір за подання до суду позовної заяви та апеляційної скарги.
 
16 березня 2024 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Київського районного суду міста Полтави від 08 червня 2023 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 25 вересня 2023 року (повне судове рішення складено 26 лютого 2024 року).
 
Ухвалою Верховного Суду від 08 квітня 2024 року касаційну скаргу залишено без руху та встановлено строк для усунення недоліків, зокрема, вказати підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 ЦПК України підстави (підстав), обґрунтувати неправильне застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права і надати уточнену касаційну скаргу та її копії відповідно до кількості інших учасників справи. 
 
В ухвалі Верховного Суду від 08 квітня 2024 року було указано, що у разі посилання у касаційній скарзі як на підставу, на якій подається касаційна скарга, на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України у касаційній скарзі слід зазначити, яку саме норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в указаних у касаційній скарзі постановах Верховного Суду, застосував суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні. Посилаючись на постанови Верховного Суду, особі, яка подала касаційну скаргу, слід зазначити, які саме висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах (та якої саме) у них викладено та які не застосував суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні. Посилаючись у касаційній скарзі на підставу касаційного оскарження судового рішення на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, особа, яка подала касаційну скаргу, не обґрунтовує при цьому неправильне застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. Особі, яка подала касаційну скаргу, слід звернути увагу, що формальна вказівка на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах не свідчить про обґрунтування особою, яка подала касаційну скаргу, підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України. Особою, яка подала касаційну скаргу не обґрунтовано неправильне застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у цій частині. У разі посилання у касаційній скарзі як на підставу, на якій подається касаційна скарга, на пункт 3 частини третьої статті 411 ЦПК України (порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи) у касаційній скарзі слід зазначити, яке саме було заявлено клопотання та щодо встановлення яких саме обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.
 
Особою, яка подала касаційну скаргу, на виконання ухвали Верховного Суду від 08 квітня 2024 року подано уточнену касаційну скаргу, у якій ОСОБА_1 просить скасувати судові рішення частково і ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.  
 
В уточненій касаційній скарзі ОСОБА_1  щодо підстав касаційного оскарження судового рішення зазначає, що касаційна скарга подається на підставі пунктів 1 та 3 частини другої статті 389 ЦПК України.
 
Обґрунтовуючи підставу касаційного оскарження, передбачену пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України (суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду) ОСОБА_1 зазначає, що апеляційним судом не застосовано положення частини другої статті 357 ЦПК України та статтю 185 ЦПК України та посилається на постанову Верховного Суду від 06 листопада 2023 року у справі № 225/2213/20.
 
Обґрунтовуючи підставу касаційного оскарження, передбачену пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України (відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах) ОСОБА_1 зазначає, що Верховним Судом не розглядалося питання права споживача на інформацію про порядок надання відповідної послуги і застосування пункту 2 частини першої статті 7 закону України «Про житлово-комунальні послуги».
 
Також ОСОБА_1 зазначає, що судом першої інстанції не розглянуто його клопотання щодо реагування на зловживання відповідачем його процесуальними правами.
 
Касаційна скарга підлягає поверненню з таких мотивів.
 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
У пункті 5 частини другої статті 392 ЦПК України передбачено, що у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав). 
 
Підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи (пункт 3 частини третьої статті 411 ЦПК України).
 
Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).
 
Відповідно до пункту 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається судом також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.
 
Про повернення касаційної скарги постановляється ухвала (частина шоста статті 393 ЦПК України).
 
Аналіз касаційної скарги свідчить, що її мотивувальна частина складається із викладення обставин справи та містить формальне посилання на неправильність та незаконність судового рішення. ОСОБА_1 не обґрунтовує передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України підстав касаційного оскарження судового рішення. Саме по собі посилання у касаційній скарзі на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права без обґрунтування випадків (випадку), передбачених у пунктах 1, 2, 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, не є виконанням вимог процесуального закону (пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України) щодо обов`язкового зазначення у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження. 
 
Посилаючись в уточненій касаційній скарзі на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України на постанову Верховного Суду від 06 листопада 2023 року у справі № 225/2213/20, ОСОБА_1 не обґрунтовує: 
яку саме норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в указаній у касаційній скарзі постанові Верховного Суду, застосував суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні, ураховуючи, що у постанові Верховного Суду від 06 листопада 2023 року у справі № 225/2213/20 зроблено висновки щодо застосування статті 8 Закону України «Про судовий збір», статті 136 ЦПК України, статті  Закону України «Про виконавче провадження», статті 16 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» щодо звільнення приватного виконавця від сплати судового збору;
посилаючись на постанову Верховного Суду від 06 листопада 2023 року у справі № 225/2213/2, не зазначає, які саме висновки, викладені в указаній постанові, не застосував суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні, а обмежується лише цитуванням норм права (частини п`ятої статті 356, частини другої статті 357, статті 185 ЦПК України); 
не обґрунтовує при цьому, неправильне застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Указане не свідчить про обґрунтування особою, яка подала касаційну скаргу, підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України та не є виконанням вимог процесуального закону (пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України).
 
Окрім цього, формальна вказівка на пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України (відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах) не свідчить про обґрунтування особою, яка подала касаційну скаргу, підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України. ОСОБА_1 не обґрунтовано неправильне застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у цій частині. Зазначення в уточненій касаційній скарзі про те, що Верховним Судом не розглядалося питання права споживача на інформацію про порядок надання відповідної послуги і застосування пункту 2 частини першої статті 7 закону України «Про житлово-комунальні послуги», не свідчить про обґрунтування особою, яка подала касаційну скаргу, підстави касаційного оскарження передбаченої пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України та не є виконанням вимог процесуального закону (пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України).
 
Окрім цього, особа, яка подала касаційну скаргу, не обґрунтовує передбачених частиною третьою статті 411 ЦПК України підстав касаційного оскарження судових рішень, зокрема, відсутнє відповідне обґрунтування підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 3 частини третьої статті 411 ЦПК України.
 
Посилання в уточненій касаційній скарзі на те, судом не розглянуто його клопотання щодо реагування на зловживання відповідачем його процесуальними правами не є обґрунтуванням підстави касаційного оскарження, передбачених пунктом 3 частини третьої статті 411 ЦПК України та не свідчить про обґрунтування особою, яка подала касаційну скаргу, підстав касаційного оскарження та не є виконанням вимог процесуального закону (пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України). ОСОБА_1 при цьому не обґрунтовує порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, зокрема не зазначає, щодо встановлення яких саме обставин, які мають значення для правильного вирішення справи указане клопотання було заявлено. 
 
Тому ОСОБА_1 не виконано вимог ЦПК України при поданні касаційної скарги щодо наведення підстав касаційного оскарження судових рішень, і згідно пункту 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України, касаційна скарга підлягає поверненню. 
 
Керуючись статтями 260, 389, 392, 393 ЦПК України, 
 
УХВАЛИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду міста Полтави від 08 червня 2023 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 25 вересня 2023 року повернути.
 
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя                                                                                                       В. І. Крат