ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 607/10297/23	Головуючий у 1-й інстанції Марциновська І.В. 	
Провадження № 22-ц/817/521/24 	Доповідач - Гірський Б.О.	
Категорія - 	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 червня 2024 року         м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
головуючого - Гірський Б.О. 
суддів -  Костів О. З., Храпак Н. М., 
за участю секретаря - Сович Н.А. 
заявника ОСОБА_1 , його представника —
адвоката Лисенко О.В., представника 
ОСОБА_2 — адвоката Бульчак Л.С. 

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 607/10297/23 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 від імені якого діє адвокат Лисенко Оксана Василівна на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 22 лютого 2024 року (ухвалене головуючою суддею Марциновською І.В., присяжні: ОСОБА_3 , Гринда В.П., повний текст рішення складено 01 березня 2024 року) в справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_2 , Управління соціальної політики Тернопільської міської ради про визнання фізичної особи недієздатною, встановлення опіки та призначення опікуна,-

ВСТАНОВИВ:
В червні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаною заявою.
Обґрунтовуючи заяву зазначав, що ОСОБА_2 , його рідний брат, є особою з інвалідністю 2 групи загального захворювання, який з 2010 року звертається за медичною допомогою до лікаря-психіатра КНП “Тернопільська обласна клінічна психоневрологічна лікарня” з приводу захворювання - “Параноїдна шизофренія, безперервний перебіг, стабільний дефект психіки по апато-абулічному типу”.
Стверджував, що внаслідок психічного захворювання ОСОБА_2 не може усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, а тому потребує стороннього догляду.
Вказував, що їхні батьки не можуть здійснювати догляд за ОСОБА_2 , оскільки мати є особою з інвалідністю 3 групи, а батько постійно перебуває за кордоном.
На підставі наведеного, просив визнати недієздатним ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , встановити над ним опіку та призначити його — ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , опікуном брата.
Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 22 лютого 2024 року заяву задоволено частково.
Визнано недієздатним ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Встановлено опіку над недієздатним ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Зобов`язано Управління соціальної політики Тернопільської міської ради як орган опіки та піклування виконавчого комітету Тернопільської міської ради здійснювати опіку над недієздатним ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до призначення йому опікуна.
У іншій частині заяви відмовлено.
Визначено строк дії даного судового рішення два роки з дня набрання рішенням законної сили.
ОСОБА_1 через свого адвоката Лисенко О.В. подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у призначенні його опікуном та ухвалити в цій частині нове рішення, яким заяву задовольнити у повному обсязі.
Вважає, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права.
Вказує на помилковість зазначення у протоколі №9 засідання опікунської ради при виконавчому комітеті Тернопільської міської ради від 19 грудня 2023 року про те, що заявник проживає з дружиною, оскільки він не є одруженим.
Звертає увагу на те, що розгляд опікунською радою його заяви здійснювався без його участі, оскільки його не повідомлялось про день та час її розгляду.
Зазначає, що з рішення опікунської ради не зрозуміло з яких підстав вона прийшла до висновку про можливість здійснення догляду іншими особами, оскільки ними не з`ясовувалось чи бажають інші родичі бути опікунами та чи мають вони таку можливість.
Також не було взято до уваги наявний у матеріалах висновок лікарської комісії №283 від 26.01.2023 року, в якому зазначено, що ОСОБА_1 здійснює догляд за хворим братом ОСОБА_2 та проживає разом з ним.
Вважає, що суд безпідставно посилався на правову позицію Верховного Суду, що міститься у постанові від 30.06.2022 року в справі №552/3443/20, оскільки в зазначеній справі висновок органу опіки та піклування взагалі не було подано до суду, а рішення було ухвалено без наявності такого висновку.
Посилається на те, що судом не було взято до уваги його пояснень, в яких він вказував на те, що здійснює догляд за братом, забезпечує всі його потреби та постійно з ним перебуває, оскільки працює вдома у режимі фріланс.
Також вважає, що суд не врахував те, що Управління соціальної політики Тернопільської міської ради не виявило бажання брати участь у справі, чим проявило свою не заінтересованість до підопічного.
Вважає, що вказівка у рішенні суду на те, що “представник Управління соціальної політики Тернопільської міської ради подав клопотання про розгляд справи за його відсутності, думку щодо можливості задоволення заяви не висловив”, свідчить про упередженість суду.
Звертає увагу на те, що законодавством передбачено наявність висновку та/або подання, однак не зазначено, що цей висновок повинен бути обов`язково позитивним, проте такий висновок має бути обґрунтованим.
Відтак вважає, що суд не позбавлений можливості прийняти рішення за наявності інших доказів, які у сукупності дають підстави для призначення опікуна із врахуванням інтересів недієздатної особи.
Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.
В судовому засіданні заявник ОСОБА_1 та його представник - адвокат Лисенко О.В. апеляційну скаргу в її межах підтримали, посилаючись на доводи викладені в ній.
В судовому засіданні представник ОСОБА_2 - адвокат Бульчак Л.С. апеляційну скаргу в її межах підтримала, посилаючись на доводи викладені в ній.
Від представника Управління соціальної політики Тернопільської міської ради надійшло клопотання про розгляд справи без участі їхнього представника.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, в оскаржуваній частині, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.
За ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Рішення суду оскаржується лише в частині вимог, у задоволенні яких судом було відмовлено, тому в іншій частині апеляційним судом не переглядається.
Згідно п.п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції в частині, що оскаржується, вказаним вимогам відповідає в повній мірі.
Судом встановлено наступні обставини справи.
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є рідним братом ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
ОСОБА_2 є особою з інвалідністю 2 групи загального захворювання довічно.
Відповідно до довідки КНП “Тернопільська обласна клінічна психоневрологічна лікарня” № 1220 від 09.05.2023 року ОСОБА_2 з 2010 року звертається за медичною допомогою до лікаря-психіатра поліклініки даного медичного закладу з діагнозом “Параноїдна шизофренія, безперервний перебіг, стабільний дефект психіки по апато-абулічному типу”.
Згідно з висновком лікарської комісії медичного закладу щодо необхідності стороннього догляду за інвалідом І чи ІІ групи внаслідок психічного розладу № 47 від 11.01.2021 року ОСОБА_2 має такі обмеження життєдіяльності: самообслуговування, здатності до спілкування та здатності контролювати свою поведінку.
З епікризу хворого ОСОБА_2 № 4540 та з виписки з історії хвороби № 1792 вбачається, що ОСОБА_2 перебував на стаціонарному лікуванні у КНП “Тернопільська обласна клінічна психоневрологічна лікарня” з діагнозом “Параноїдна шизофренія, безперервний перебіг, галюцинаторно-параноїдний синдром”.
Згідно з висновком експерта № 596 від 19.09.2023 року за результатами судово-психіатричної експертизи ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , виявляє ознаки параноїчної шизофренії, безперервний перебіг, стабільний дефект психіки по змішаному типу, що досягає рівня хронічного психозу, внаслідок чого ОСОБА_2 не може усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.
Відповідно до довідки ПП “Вікторія-М” № 34 від 17.05.2023 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 . За даною адресою зареєстровані батьки заявника та ОСОБА_2 – мати ОСОБА_4 та батько ОСОБА_5 .
Під час перевірки житлових умов заявника встановлено, що умови проживання за зазначеною вище адресою є належними, що підтверджується відповідним актом від 10.05.2023 року.
Згідно витягу з протоколу № 9 засідання опікунської ради від 19.12.2023 року вбачається, що опікунська рада під час розгляду заяви ОСОБА_1 врахувала, що відповідно до медичного висновку ОСОБА_1 за станом здоров`я може бути опікуном.
Прийнято до уваги, що ОСОБА_4 є особою з інвалідністю 3 групи, якій протипоказані фізичні навантаження, а ОСОБА_5 багато років працює і проживає за кордоном.
Такі обставини також підтверджуються і наданими суду медичними документами щодо стану здоров`я його матері ОСОБА_4 , а також копією паспорту громадянина України для виїзду за кордон, виданого на ім`я його батька ОСОБА_5 , з якого вбачається перебування останнього за кордоном.
Разом з тим опікунська рада при виконавчому комітеті Тернопільської міської ради вирішила не погодити кандидатуру ОСОБА_1 в опікуни ОСОБА_2 , так як у хворого є інші рідні першої групи споріднення, які можуть здійснювати догляд.
Відмовляючи в задоволенні заяви про призначення опікуном, суд першої інстанції виходив з того, що у матеріалах справи відсутнє подання та/або висновок орану опіки та піклування щодо призначення ОСОБА_1 опікуном над рідним братом ОСОБА_2 .
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Відповідно до ч. 1 ст. 39 ЦК України суд може визнати фізичну особу недієздатною, якщо вона внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу не здатна усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними.
Згідно ч. 1 ст. 40 ЦК України фізична особа визнається недієздатною з моменту набрання законної сили рішенням суду про це.
Статтею 55 ЦК України визначено, що опіка та піклування встановлюються з метою забезпечення особистих немайнових і майнових прав та інтересів малолітніх, неповнолітніх осіб, а також повнолітніх осіб, які за станом здоров`я не можуть самостійно здійснювати свої права і виконувати обов`язки.
У пункті 1 частини другої статті 293 ЦПК України зазначено, що обмеження цивільної дієздатності фізичної особи, визнання фізичної особи недієздатною та поновлення цивільної дієздатності фізичної особи суд розглядає в окремому провадженні.
Відповідно до частини третьої статті 296 ЦПК України заяву про визнання фізичної особи недієздатною може бути подано членами її сім`ї, близькими родичами, незалежно від їх спільного проживання, органом опіки та піклування, закладом з надання психіатричної допомоги.
Згідно ч. 1 ст. 300 ЦПК України суд, ухвалюючи рішення про обмеження цивільної дієздатності фізичної особи (у тому числі обмеження або позбавлення права неповнолітньої особи самостійно розпоряджатися своїми доходами) чи визнання фізичної особи недієздатною, встановлює над нею відповідно піклування або опіку і за поданням органу опіки та піклування призначає їй піклувальника чи опікуна.
На підставі ч. 1 ст. 60 ЦК України суд встановлює опіку над фізичною особою у разі визнання її недієздатною і призначає опікуна за поданням органу опіки та піклування.
Згідно ст. 63 ЦК України опікуна або піклувальника призначає орган опіки та піклування, крім випадків, встановлених статтею 60 цього Кодексу. Опікуном або піклувальником може бути лише фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Фізична особа може бути призначена опікуном або піклувальником лише за її письмовою заявою.
Опікун або піклувальник призначаються переважно з осіб, які перебувають у сімейних, родинних відносинах з підопічним, з урахуванням особистих стосунків між ними, можливості особи виконувати обов`язки опікуна чи піклувальника. Фізичній особі може бути призначено одного або кількох опікунів чи піклувальників.
Відповідно до ст. 67 ЦК України опікун зобов`язаний дбати про підопічного, про створення йому необхідних побутових умов, забезпечення його доглядом та лікуванням.
В постанові Верховного Суду від 07 квітня 2022 року № 712/10043/20 викладена правова позиція, згідно якої при призначенні опікуна важливі і обов`язково повинні враховуватися особисті приязні взаємини між опікуном і підопічним, що забезпечить нормальне життєзабезпечення підопічного. Можливість особи здійснювати повноваження опікуна перевіряються органом опіки та піклування, який висловлює пропозиції про доцільність призначення опікуна.
Аналогічні положення зазначені у правилах опіки та піклування, затверджених наказом Державного комітету України у справах сім`ї та молоді Міністерства освіти України, Міністерства охорони здоров`я України, Міністерства праці та соціальної політики України 26 травня 1999 року № 34/166/131/88.
Отже, призначення опікуна недієздатної особи здійснюється за поданням органу опіки та піклування, яке повинне відповідати вимогам закону щодо його обґрунтованості та змісту, має бути подано в належній процесуальній формі згідно вимог ЦПК України. При внесенні подання орган опіки та піклування має якнайкраще врахувати інтереси особи, над якою встановлюється опіка.
Згідно п. 3.1 Правил опіки та піклування, для безпосереднього здійснення опіки та піклування органами опіки та піклування призначається опікун чи піклувальник. При призначенні опікуна (піклувальника) беруться до уваги його можливості виконувати опікунські обов`язки, стосунки між ним та підопічним. Опікун чи піклувальник призначається лише за його згодою і, як правило, з числа родичів чи близьких підопічному осіб. Опікунами (піклувальниками) не можуть бути особи, які: не досягли 18 років; визнані в установленому порядку недієздатними або обмежено дієздатними; перебувають на обліку або лікуються в психоневрологічних та наркологічних закладах; раніше були опікунами чи піклувальниками та з їх вини опіку чи піклування було припинено; позбавлені батьківських прав; інтереси яких суперечать інтересам осіб, що підлягають опіці чи піклуванню; засуджені за скоєння тяжкого злочину.
Виходячи з аналізу частини першої статті 60 ЦК України та частини першої статті 300 ЦПК України обов`язковою умовою призначення судом конкретної фізичної особи опікуном над недієздатною фізичною особою є наявність подання органу опіки та піклування щодо доцільності призначення саме цієї особи опікуном.
Подібний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 20 травня 2020 року у справі № 736/1508/17 (провадження № 61-39361св18), від 23 листопада 2021 року у справі № 751/9572/19 (провадження № 61-3053св21), від 30 червня 2022 року в справі № 552/3443/20 (провадження № 61-15239св21).
Аналіз ч. 1 ст. 60 ЦК України в сукупності з ч. 1 ст. 300 ЦПК України також міститься в постановах Верховного Суду від 29 березня 2021 року у справі № 184/858/19 (провадження № 61-13874св20), від 19 квітня 2021 року у справі № 755/12409/15-ц (провадження № 61-22566св19), в яких викладено висновок, що відсутність подання та/або висновку органу опіки та піклування з приводу призначення фізичної особи опікуном унеможливлює вирішення судом вказаного питання, оскільки саме на орган опіки та піклування покладено обов`язок дослідження обставин щодо можливості особи виконувати обов`язки піклувальника чи опікуна.
Встановивши відсутність у матеріалах справи подання та/або висновку органу опіки та піклування щодо призначення ОСОБА_1 опікуном над рідним братом ОСОБА_2 суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про відмову заявнику в задоволенні вимог у цій частині, оскільки відсутність такого подання унеможливлює вирішення судом вказаного питання, так як саме орган опіки та піклування досліджує обставини щодо можливості особи виконувати обов`язки піклувальника чи опікуна.
При цьому, колегія суддів вважає релевантним посилання суду першої інстанції на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 30.06.2022 року в справі № 552/3443/20, в якій вказано про те, що відсутність подання органу опіки та піклування унеможливлює вирішення судом вказаного питання, так як саме орган опіки та піклування досліджує обставини щодо можливості особи виконувати обов`язки піклувальника чи опікуна.
Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки такі кореспондуються із правовими позиціями Верховного Суду.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції, в оскаржуваній частині, є законним та обґрунтованим, порушень норм матеріального чи процесуального права судом першої інстанції не допущено. Підстави для скасування рішення суду першої інстанції, в оскаржуваній частині, в межах доводів апеляційної скарги в апеляційного суду відсутні.
Щодо судових витрат.
Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Враховуючи, що за результатами апеляційного перегляду справи, результат вирішення справи залишився незмінним, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-
П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 22 лютого 2024 року, в оскаржуваній частині - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.
Повний текст постанови складено 06 червня 2024 року.

Головуючий                                                 Гірський Б.О.

Судді:                                                                Костів О.З.

                                                                       Храпак Н.М.