КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

	

Головуючий у суді першої інстанції: Шум Л.М.
Єдиний унікальний номер справи № 757/156/23
Апеляційне провадження № 22-ц/824/2096/2024
 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М    У К Р А Ї Н И
 
23 травня 2024 року                                                                                                 м. Київ  
            
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді     - Мережко М.В.,
суддів                          - Поліщук Н.В., Соколової В.В.,
            секретар                      - Кролівець О.В.,
розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 10 жовтня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «Крістал Ессет Менеджемент», ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ярощук Вікторія Юріївна про визнання недійсним договору про зміну сторони в зобов`язанні та внесення змін до попереднього договору купівлі-продажу квартири,
В с т а н о в и в :
 
У січні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до Святошинського районного суду м. Києва із позовом до ОСОБА_2 , ТОВ «Компанія з управлінням активами «Крістал Ессет Менеджмент», ОСОБА_3 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ярощук В.Ю. про визнання недійсним договору про зміну сторони в зобов`язанні та внесення змін до попереднього договору купівлі-продажу квартири.
Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що  з 06 травня 2010 року по 15 липня 2020 року позивачка ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 перебували у шлюбі.
Згідно з попереднім договором купівлі-продажу квартири від 15 серпня 2016 року, реєстровий №1059, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лісовенко В. В., укладеним між ТОВ «Компанія з управління активами «Крістал Ессет Менеджмент» та ОСОБА_2 , ОСОБА_2 придбав двокімнатну квартиру за будівельною адресою: АДРЕСА_1 , загальною проектною площею 72,88 кв.м., за №141.
Позивачка ОСОБА_1 15 серпня 2016 року надала нотаріальну згоду на придбання квартири та укладання відповідних договорів купівлі-продажу (далі-Згода), яка посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лісовенко В. В. та зареєстрована в реєстрі за №1058.
Відповідно до договору про заміну сторони в зобов`язанні та внесення змін і доповнень до попереднього договору купівлі-продажу квартири посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лісовенко В. В. 15 серпня 2016 року за реєстровим №1059 від 3 лютого 2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, Ярощук В. Ю., за реєстровим №128: ОСОБА_2 за попереднім договором передав, а ОСОБА_3 прийняла всі права і обов`язки ОСОБА_2 , передбачені попереднім договором в стані зобов`язань на дату укладення цього Договору про зміну сторони в зобов`язанні.
Позивачка стверджує, що наявна нотаріальна заява про згоду не давала право відповідачу ОСОБА_2 на укладання договору про зміну сторони в зобов`язанні, оскільки обставини надання такої згоди позивачем змінилися, оскільки шлюбні відносини було припинено. 
Зазначає, що ОСОБА_2 достеменно було відомо про наявність позовів про розірвання шлюбу та поділ спільного майна подружжя. Вважає, що після зазначеного, відповідач ОСОБА_2 діяв вже не в інтересах сім`ї і недобросовісно, що є підставою недійсності договору про зміну сторони в зобов`язанні.
Стверджує, що дії відповідачів щодо укладення оспорюваного договору про зміну сторони в зобов`язанні є недобросовісними, спрямованим на порушення права позивача на отримання частки квартири у порядку поділу майна подружжя.
Вважає також, що недобросовісність відповідачів у справі доводиться також відсутністю доказу реального проведення грошово-розрахункових операцій між відповідачами за договором про зміну сторони в зобов`язанні. Зазначає, що відповідач ОСОБА_3 вела достатньо скромний спосіб життя і не могла мати грошових коштів у розмірі забезпечувального платежу на квартиру.
На підставі викладеного, з урахуванням подальшого уточнення позовних вимог, позивачка просила суд:
- визнати недійсним Договір про зміну сторони в зобов`язанні та внесення змін до Попереднього договору купівлі-продажу квартири посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лісовенко В. В. від 15 серпня 2016 року за реєстровим № 1059 від 03 лютого 2020 року, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ярощук В. Ю., укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , з моменту його укладення; 
- привести сторони за Договором про зміну сторони в зобов`язанні та внесення змін до Попереднього договору купівлі-продажу квартири посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лісовенко В. В. від 15 серпня 2016 року за реєстровим № 1059 від 03 лютого 2020 року, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ярощук В. Ю. в первинне становище до укладення цього договору; 
- судові витрати стягнути солідарно з відповідачів на користь позивачки.
 Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 10 жовтня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись із таким рішенням суду, позивачка ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невстановлення усіх обставин, що мають значення для вирішення справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Святошинського районного суду м. Києва від 10 жовтня 2023 року та ухвалити  нове судове рішення про задоволення позовних вимог.
Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що суд першої інстанції не дослідив та не надав оцінки усім наданим позивачем доказам та безпідставно відхилив її пояснення як свідка у справі. Стверджує, що шлюбні відносини між сторонами припинились у 2019 році, про що достеменно було відомо відповідачу ОСОБА_2 на час укладення спірного правочину. Вказує, що умисні дії відповідачів щодо укладення оспорюваного договору були недобросовісними.
У відзиві на апеляційну скаргу представниця відповідача ОСОБА_2 адвокат Падалко О.Ю. зазначає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим. Апеляційну скаргу вважає безпідставною, просить залишити апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, а рішення Святошинського районного суду м. Києва від 10 жовтня 2023 року - без змін.
Своїм правом на подачу відзиву інші учасники справи у встановлений строк не скористалися.
Відповідно до  ст. 44  ЦПК України,  особи, які  беруть участь у справі  зобов`язані  добросовісно  здійснювати свої процесуальні  права і виконувати  процесуальні обов`язки.
Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Відповідно до ст.ст. 128-131 ЦПК України  сторони  були своєчасно повідомлені про день та час розгляду справи за адресами, які були зазначені в матеріалах справи, заяв щодо зміни місця проживання або місцезнаходження від сторін не надходило. Представниця позивачки адвокат Шестакова Ю.В. та представниця відповідачки ОСОБА_3 адвокат Буній Г.Я.  взяли участь у судовому засіданні у апеляційному суді.
Апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких  підстав.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 13 ЦПК України  суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності
Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.  Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:
1) керує ходом судового процесу;
2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;
3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;
4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;
5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
Згідно з вимогами ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Встановлено, що 06 травня 2010 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб від 06 травня 2010 року.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва у справі №761/47109/19 від 15 липня 2020 року за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 шлюб було розірвано.
Відповідно до попереднього договору купівлі-продажу квартири від 15 серпня 2016 року, реєстровий №1059, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лісовенко В. В., укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «Крістал Ессет Менеджмент» та ОСОБА_2 , останнім було придбано двокімнатну квартиру за будівельною адресою: АДРЕСА_1 , загальною проектною площею 72,88 кв.м., за №141.
Відповідно до договору про заміну сторони в зобов`язанні та внесення змін і доповнень до попереднього договору купівлі-продажу квартири посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лісовенко В. В. 15 серпня 2016 року за реєстровим №1059 від 3 лютого 2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, Ярощук В. Ю., за реєстровим №128: ОСОБА_2 за попереднім договором передав, а ОСОБА_3 прийняла всі права і обов`язки ОСОБА_2 , передбачені попереднім договором в стані зобов`язань на дату укладення цього Договору про зміну сторони в зобов`язанні.
Згідно з п. 3 вищезазначеного договору, ОСОБА_2 відповідно до умов попереднього договору, сплатив ТОВ «Команія з управління активами «Крістал Ессент Менеджмент» в повному обсязі забезпечувальний платіж в розмірі 1328749,73 грн (один мільйон триста двадцять вісім тисяч сімсот сорок дев`ять гривень сімдесят три копійки) без ПДВ.
У відповідності до заяви ОСОБА_2 від 03 лютого 2020 року, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ярощук В. Ю., ОСОБА_3 здійснила повний розрахунок за Договором про заміну сторони в зобов`язанні та внесення змін і доповнень до Попереднього договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лісовенко В. В. 15 серпня 2016 року за реєстровим №1059, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ярощук В. Ю. 03 лютого 2020 року за реєстровим №128. ОСОБА_3 повністю сплатила грошові кошти за цим договором, а ОСОБА_2 будь-яких матеріальних претензій, які б стосувалися розрахунків за вищевказаним договором до ОСОБА_3 не має і в майбутньому мати не буде.
Судом також встановлено, що 15 серпня 2016 року ОСОБА_1 надала нотаріальну згоду на придбання квартири та укладання відповідних договорів купівлі-продажу (далі-Згода), яка посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лісовенко В. В. та зареєстрована в реєстрі за №1058. 
Відповідно до даної Згоди позивачка надала згоду на укладання та підписання попереднього договору купівлі-продажу квартири (в тому числі: «договорів про внесення змін та доповнень до попереднього договору купівлі-продажу квартири, договору про розірвання попереднього договору купівлі-продажу квартири, в разі необхідності укласти та підписати договір про зміну сторони в зобов`язанні до попереднього договору купівлі-продажу квартири), а також після введення будинку в експлуатацію - на укладання основного договору купівлі продажу-квартири з урахуванням коригування загальної та житлової площі квартири та з урахуванням присвоєної поштової адреси квартири; на те, щоб усі без винятку умови зазначених вище договорів визналися моїм чоловіком самостійно, без додаткового погодження цих питань зі мною та підтверджую що укладання таких договорів відповідає нашому спільному дійсному волевиявленню та здійснюється в інтересах нашої сім`ї».
Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що позивачка не довела порушення її прав укладенням відповідачами оспорюваного договору про зміну сторони в зобов`язанні та внесенням змін до попереднього договору купівлі-продажу квартири. І з такими висновками апеляційний суд погоджується.
 Так, згідно з частиною першою статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
За змістом статті 15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.
Отже, законодавством визначено три окремі підстави для захисту цивільного права особи: порушення, невизнання, оспорювання цивільного права.
Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.
Оспорення або невизнання цивільного права полягає у пасивному запереченні наявності в особи суб`єктивного цивільного права, яке безпосередньо не завдає шкоди суб`єктивному праву, але створює невпевненість у правовому статусі носія суб`єктивного права.
За положенням статті 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.
Право на звернення до суду (право на захист у процесуальному розумінні) гарантується Конституцією України та законами України, у тому числі статтями 15, 16 ЦК України та статтями 1, 3, 15 ЦПК України, і може бути реалізоване, зокрема, коли особа вважає, що її право порушено. У разі доведення в установленому законодавством порядку обставин, якими обґрунтовувалися вимоги, особа має суб`єктивне матеріальне право на їх задоволення.
Способи захисту цивільних прав та інтересів судом зазначені у статті 16 ЦК України. Одним з таких способів зазначено відновлення становища, яке існувало до порушення. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.
Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.
Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.
Свої позовні вимоги (з урахуванням уточнення) позивач ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що відповідачі укладанням договорів про зміну сторони в зобов`язанні та внесення змін до попереднього договору купівлі-продажу квартири порушили її право власності у спільному майні подружжя, оскільки надана нею ОСОБА_2 нотаріальна згода від 15 серпня 2016 року на придбання квартири та укладання відповідних договорів купівлі-продажу вже не відповідала її волевиявленню, оскільки їх з колишнім чоловіком відносини вже не були сімейними.
Відповідно до ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ч. 1 ст. 38 Цивільного процесуального кодексу України, сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.
Згідно з ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Допитана судом першої інстанції в якості свідка за клопотанням представника позивача, позивачка ОСОБА_1 у судовому засіданні підтвердила викладені нею у позовній заяві обставини.
Однак, суд першої інстанції критично оцінив покази позивача, надані нею в якості свідка, оскільки вона є зацікавленою особою та її пояснення суперечать матеріалам справи.
Апеляційний суд погоджується, що позивачка не надала суду належних та допустимих доказів порушення її прав співвласника спільного майна подружжя під час укладення відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 оспорюваних договорів, оскільки вона, відповідно до норм ст. 65 СК України, 15 серпня 2016 року надала нотаріальну згоду на придбання квартири та укладання відповідних договорів купівлі-продажу, яка посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лісовенко В. В. та зареєстрована в реєстрі за №1058.
Позивачка надала згоду на укладання та підписання попереднього договору купівлі-продажу квартири (в тому числі: «договорів про внесення змін та доповнень до попереднього договору купівлі-продажу квартири, договору про розірвання попереднього договору купівлі-продажу квартири, в разі необхідності укласти та підписати договір про зміну сторони в зобов`язанні до попереднього договору купівлі-продажу квартири), а також після введення будинку в експлуатацію - на укладання основного договору купівлі продажу-квартири з урахуванням коригування загальної та житлової площі квартири та з урахуванням присвоєної поштової адреси квартири; на те, щоб усі без винятку умови зазначених вище договорів визналися її чоловіком самостійно, без додаткового погодження цих питань з нею та підтвердила, що укладання таких договорів відповідає їх спільному дійсному волевиявленню та здійснюється в інтересах сім`ї.
Вказана згода в подальшому не була оспорена чи відкликана і у суду були відсутні підстави сумніватись у її чинності в період перебування сторін у шлюбі.
Суд першої інстанції також обґрунтовано відхилив твердження позивачки про відсутність проведення розрахунків між відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , оскільки це спростовується наявною в матеріалах справи заявою ОСОБА_2 від 03 лютого 2020 року, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ярощук В. Ю., згідно якої ОСОБА_3 здійснила повний розрахунок за Договором про заміну сторони в зобов`язанні та внесення змін і доповнень до Попереднього договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лісовенко В. В. 15 серпня 2016 року за реєстровим №1059, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ярощук В. Ю. 03 лютого 2020 року за реєстровим №128.
Згідно із частиною першою статті 317 ЦК України права володіння, користування та розпоряджання своїм майном належать власнику. Якщо майно належить особі не на праві особистої приватної власності, а разом з іншим співвласником на праві спільної сумісної власності, то розпорядження майном здійснюється за згодою останнього. Відсутність такої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення правочину щодо спільного майна свідчить про відсутність у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення такого правочину. У таких випадках відсутня воля власника спільного майна, на боці якого виступають обидва співвласники (подружжя), на вчинення правочину. Водночас пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність. Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. При цьому наявність згоди одного з подружжя на укладення другим з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном наділяє його необхідним обсягом повноважень на вчинення такого правочину.
По своїй суті згода одного з співвласників щодо розпорядження спільним сумісним майном є одностороннім правочином. При вчиненні такого правочину воля виражається (виходить) від однієї сторони. Законодавець не передбачив вимог щодо моменту вчинення такого правочину (до чи після розпорядження). Звісно, логічним є те, що, зазвичай, вчинення такого правочину передує розпорядженню спільним сумісним майном.
Залежно від сприйняття волі сторони одностороннього правочину такі правочини поділяються на: суто односторонні - не адресовані нікому та без потреби в прийнятті їх іншою (іншими) особою. До них, зокрема, належить відмова від права власності, відмова від спадщини, прийняття спадщини; такі, що розраховані на їх сприйняття іншими особами, до яких можливо віднести, зокрема, оголошення конкурсу, публічну обіцянку винагороди, відмову від спадщини на користь іншої особи, видачу довіреності, видачу векселя, розміщення цінних паперів, односторонню відмову від договору (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 листопада 2021 року в справі № 357/15284/18 (провадження № 61-13518св21).
Особа, яка вчинила односторонній правочин, має право відмовитися від нього, якщо інше не встановлено законом. Якщо такою відмовою від правочину порушено права іншої особи, ці права підлягають захисту (частина перша статті 214 ЦК України).
Відмова від правочину вчиняється у такій самій формі, в якій було вчинено правочин.
Доказів відмови від своєї письмової згоди на здійснення нотаріальних дій у відповідності до ч. 3 ст. 214 ЦК позивач не надала.
Статтею 203 ЦК України встановлено вимоги, додержання яких є необхідним для дійсності правочину. Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
В силу припису статті 204 ЦК України правомірність правочину презюмується. Отже, обов`язок доведення наявності обставин, з якими закон пов`язує визнання судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.
Положеннями статті 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину сторонами вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодекс. Тлумачення ст. ст.215, 216 ЦК свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину.
 Відповідно до ст.ст. 77-81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
За таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного та обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову за недоведеністю позовних вимог.
Апеляційний суд також звертає увагу, що постановою Київського апеляційного суду від 07 лютого 2024 року по цивільній справі №761/1956/20, скасовано рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 26 вересня 2022 року в частині відмови у задоволенні в позові ОСОБА_1 до   ОСОБА_2 , третя особа: ТОВ «Компанія з управління активами «КрісталЕссет Менеджмент» про стягнення різниці вартості майна і ухвалено в цій частині нове рішення, яким в порядку поділу майна подружжя виділено ОСОБА_1 спільних грошових коштів у сумі 663 374,86 грн.
Як вбачається із мотивувальної частини постанови, вказана сума є належною ОСОБА_1 часткою грошових коштів, отриманих внаслідок переуступки майнових прав на квартиру, яка є предметом спору і в межах розгляду даної цивільної справи.
Тому колегія суддів вважає, що позивачка захистила своє право власності у спільному майні подружжя у межах розгляду справи №761/1956/20, в той час як договором про зміну сторони в зобов`язанні її права не порушено.
Доводи апеляційної скарги позивачки повторюють доводи позовної заяви, не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення, та фактично зводяться до незгоди позивача з висновками суду. При цьому, докази та обставини, на які посилається позивачка у апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні були дотримані норми матеріального і процесуального права. Судом першої інстанції правильно визначено характер спірних правовідносин, встановлено обсяг прав та обов`язків сторін, застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, що склались між сторонами, надано повну, всебічну та об`єктивну оцінку наявним у справі доказам, та з урахуванням передчасності позовних вимог, обґрунтовано відмовлено у їх задоволенні.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів доходить висновку, що рішення суду  є законним і обґрунтованим, підстави для його скасуванні  відсутні.
Керуючись ст.ст. 141, 369, 374, 375, 382, 383, 384 України, суд,
 
П о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.     
Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 10 жовтня 2023 року залишити без змін. 
Постанова  суду апеляційної інстанції   набирає законної сили  з дня її прийняття.
Касаційна скарга  на судове рішення  подається протягом тридцяти днів  з  дня його проголошення, а в разі проголошення вступної та резолютивної частини судового рішення  з дня складення повного судового рішення безпосередньо до  суду касаційної інстанції.
Повний текст судового рішення складено 29 травня 2024 року.

Головуючий:                                                                                     М.В. Мережко
 
Судді:                                                                                                 Н.В. Поліщук
 
                                                                                                            В.В. Соколова