Ухвала
Іменем України    
 
27 травня 2024 року 
м. Київ
 
справа № 294/1236/20
провадження № 61-7626ск24 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощокова Є. В., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана адвокатом Білик Людмила Станіславівна, на ухвалу Житомирського апеляційного суду від 24 квітня 2024 року в складі колегії суддів: Коломієць О. С., Талько О.Б., Борисюка Р. М., в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У вересні 2020 року ОСОБА_2 звернулася з позовом до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини.
 
Рішенням Чуднівського районного суду Житомирської області в складі судді: Лесько М. О. від 20 січня 2022 року позов ОСОБА_2 задоволено повністю. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітньої дитини - дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 3 000 грн, щомісяця, починаючи з 29 вересня 2020 року і до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 . Вирішено питання про розподіл судових витрат. 
 
16 квітня 2024 року, не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 через свого представника подав апеляційну скаргу.
 
Ухвалою Житомирського апеляційного суду від 24 квітня 2024 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , інтереси якого представляє адвокат Білик Л. С., на рішення Чуднівського районного суду Житомирської області від 20 січня 2022 року.
 
Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що:
відповідно до частини другої статті 358 ЦПК України незалежно від поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у разі, якщо апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, крім випадків: 1) подання апеляційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки; 2) пропуску строку на апеляційне оскарження внаслідок виникнення обставин непереборної сили;
у разі подання апеляційної скарги після спливу одного року з дня складення повного тексту оскаржуваного судового рішення, строк на апеляційне оскарження може бути поновлений виключно за наявності однієї з двох умов, а саме: 1) якщо заявник не був повідомлений про розгляд справи або не залучений до участі у ній, за умови, що суд ухвалив рішення про його права, свободи, інтереси та (або) обов`язки; 2) строк на апеляційне оскарження пропущено внаслідок виникнення обставин непереборної сили;
у наведеній правовій ситуації з метою вирішення процесуального питання допуску до апеляційного оскарження судових рішень суд апеляційної інстанції враховує, оцінює та перевіряє наведені заявником виняткові обставини, які зумовили надзвичайно тривалий пропуск строку звернення із апеляційною скаргою, тобто ті обставини, які визначені виключно у частині другій статті 358 ЦПК України;
наведені у клопотанні про поновлення строку на апеляційне оскарження доводи не є належними та такими, що доводять наявність виняткових підстав для поновлення строку на апеляційне оскарження та відкриття апеляційного провадження у цій справі. Судом встановлено, що ухвалою Чуднівського районного суду Житомирської області від 05 жовтня 2020 року відкрито провадження у справі та розгляд справи призначено у порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін за наявними матеріалами (а. с. 24). Супровідним листом від 22 грудня 2020 року ОСОБА_1 направлено на його поштову адресу: АДРЕСА_1 копію ухвали від 05 жовтня 2020 року та копію позовної заяви з доданими документами (а. с. 27). Відповідно до рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, копії вищевказаних процесуальних документів 29 грудня 2020 року були вручені матері скаржника як повнолітньому члену його сім`ї, що вважається належним врученням та повідомленням особи про розгляд справи (а. с. 30). Колегія суддів звертає увагу на те, що станом на дату подання апеляційної скарги ОСОБА_1 зареєстрований за адресою, на яку у 2020 році направлялися процесуальні документи судом першої інстанції, та яка зазначається ним особисто у поданій апеляційній скарзі. Скаржник не спростував обставин того, що він був повідомлений про розгляд справи у суді першої інстанції. З огляду на те, що із апеляційною скаргою ОСОБА_1 звернувся більше ніж через 2 роки після ухвалення оскаржуваного судового рішення, за умови недоведення ним виключних обставин, визначених у частині другій статті 358 ЦПК України, у відкритті апеляційного провадження потрібно відмовити.
безпідставне поновлення процесуального строку, пропущеного у зв`язку зі спливом тривалого періоду та за відсутності підстав, які можуть бути визнані переконливими, свідчитиме про порушення судом принципу юридичної визначеності та вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У §§ 46, 47 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 29 жовтня 2015 року у справі «Устименко проти України» (заява № 32053/13) зазначено, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (рішення у справі «Ryabykh v. Russia», заява № 52854/99, §§ 51 і 52, ECHR 2003-Х). Суд постановив, що якщо звичайний строк оскарження поновлюється зі спливом значного періоду часу, таке рішення може порушити принцип правової визначеності. Хоча саме національним судам, перш за все, належить виносити рішення про поновлення строку оскарження, їх свобода розсуду не є необмеженою. Суди повинні обґрунтовувати відповідне рішення. У кожному випадку національні суди повинні встановити, чи виправдовують причини поновлення строку оскарження втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів стосовно часу або підстав для поновлення строків (рішення у справі «Пономарьов проти України», заява №3236/03, § 41, від 03 квітня 2008 року);
право на апеляційне оскарження судових рішень з пропуском строку у понад рік не є безумовним та можлива реалізація скаржником такого права у виняткових випадках, передбачених у частині другій статті 358 ЦПК України, які підлягають доведенню скаржником. Виключно у разі доведеності таких обставин суд вправі робити висновок про підставність відкриття апеляційного провадження з оскарження судових рішень зі спливом річного строку. В усіх інших випадках, зокрема і у разі неотримання скаржником копії оскаржуваного судового рішення за обставин, що скаржник був повідомлений про розгляд справи, не може бути підставою для поновлення скаржнику такого процесуального строку на оскарження рішення суду у апеляційному порядку. Враховуючи, що апеляційну скаргу подано після спливу одного року, а точніше більше як через 2 роки з дня ухвалення рішення судом першої інстанції, скаржник не довів винятків щодо права апеляційного оскарження судових рішень з пропуском строку понад рік, що передбачені у частині другій статті 358 ЦПК України, відсутні підстави вважати, що скаржник був позбавлений можливості скористатися своїм процесуальним правом щодо подачі апеляційної скарги, у передбачений законодавством строк, тому у відкритті апеляційного провадження потрібно відмовити.
 
24 травня 2024 року ОСОБА_1 через Електронний суд подав до Верховного Суду касаційну скаргу, яка підписана адвокат Білик Л. С., на ухвалу Житомирського апеляційного суду від 24 квітня 2024 року, у якій, посилаючись порушення судом норм процесуального права, просить скасувати ухвалу суду апеляційної інстанції і направити справу до апеляційного суду на новий розгляд.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що:
відповідно до частини п`ятої статті 272 ЦПК України, учасникам справи, які не були присутні в судовому засіданні, або якщо судове рішення було ухвалено поза межами судового засідання чи без повідомлення (виклику) учасників справи, копія судового рішення надсилається протягом двох днів з дня його складення у повному обсязі в електронній формі у порядку, визначеному законом, а в разі відсутності електронного кабінету - рекомендованим листом з повідомленням про вручення. Згідно пункту 3 частини шостої статті 272 ЦПК України, днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення. Як зазначалося в апеляційній скарзі, копію рішення суду від 20 січня 2022 року ОСОБА_1 разом із супровідним листом від 14 березня 2024 року № 294/1236/20/440/2024 отримав поштовим відправленням - 18 березня 2024 року, що підтверджується треком відправлення 0600255200949. Рішення суду першої-інстанції направлено відповідачу через 2 роки та 2 місяці. Постає питання: чому рішення суду не направлено в строки, передбачені ЦПК України? Де стільки часу рішення перебувало, що направлено через два роки? Згідно відомостей із Єдиного реєстру судових рішень, рішення Чуднівського районного суду Житомирської області надіслано для оприлюднення: 14 березня 2024 року, зареєстровано: 14 березня 2024 року та забезпечено надання загального доступу: 15 березня 2024 року. Апеляційною інстанцією вказане обґрунтування не взято до уваги та не надано належної правової оцінки;
рішення суду першої інстанції не заочне, хоча при винесення судом рішення існували умови, передбачені статтею 280 ЦПК України, що позбавило права відповідача на перегляд такого рішення;
право на апеляційне оскарження судових рішень з пропуском строку у понад рік не є безумовним та можлива реалізація скаржником такого права у виняткових випадках, передбачених у частині другій статті 358 ЦПК України, які підлягають доведенню скаржником. Виключно у разі доведеності таких обставин суд вправі робити висновок про підставність відкриття апеляційного провадження з оскарження судових рішень зі спливом річного строку. В усіх інших випадках, зокрема і у разі неотримання скаржником копії оскаржуваного судового рішення за обставин, що скаржник був повідомлений про розгляд справи, не може бути підставою для поновлення скаржнику такого процесуального строку на оскарження рішення суду у апеляційному порядку. Однак, апеляційним судом проігноровано той факт, що відповідно до Указу №64/2022, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» Президентом України постановлено ввести в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Законом України від 05 травня 2024 року, «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», затверджено Указ Президента України від 6 травня 2024 року № 271/2024 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», та продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 14 травня 2024 року строком на 90 діб. Верховним Судом оприлюднено Рекомендації роботи судів в умовах воєнного стану, зокрема згідно п 6. виважено підходити до питань, пов`язаних з поверненням різного роду процесуальних документів, залишення їх без руху, встановлення різного роду строків, по можливості продовжувати їх щонайменше до закінчення воєнного стану. Так, виходячи із положень ЦПК України та дату оприлюднення рішення першої інстанції (що свідчить про безумовну його відсутність (в тому числі повного тексту) у період до 14 березня 2024 року) й дату отримання ОСОБА_1 тексту рішення першої інстанції, в останнього наявні законні, об`єктивні та обґрунтовані підстави для касаційного оскарження ухвали апеляційного суду.
 
У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.
 
Доступ до суду як елемент права на справедливий судовий розгляд не є абсолютним і може підлягати певним обмеженням у випадку, коли такий доступ особи до суду обмежується законом і не суперечить пункту першому статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету за умови забезпечення розумної пропорційності між використаними засобами і метою, яка має бути досягнута.
 
Складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).
 
Європейський суд з прав людини зауважив, що норми, які регулюють строки подачі скарг, безсумнівно, спрямовані на забезпечення належного здійснення правосуддя і юридичної визначеності. Зацікавлені особи мають розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані (PERETYAKA AND SHEREMETYEV v. UKRAINE, № 17160/06 та N 35548/06, § 34, від 21 грудня 2010 року).
 
Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частина третя статті 3 ЦПК України).
 
Незалежно від поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у разі, якщо апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, крім випадків: подання апеляційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки; пропуску строку на апеляційне оскарження внаслідок виникнення обставин непереборної сили (частина друга статті 358 ЦПК України).
 
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2019 року у справі № 361/161/13-ц (провадження № 61-37352сво18) вказано, що:
«загальновизнане положення про дію цивільних процесуальних норм у часі передбачає, що незалежно від часу відкриття провадження у справі, при здійсненні процесуальних дій застосовуються той процесуальний закон, який діє на момент здійснення таких дій».
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 2-3887/2009 (провадження № 14-36цс21) зазначено, що:
«відповідно до загальновизнаного положення про дію процесуальних норм у часі незалежно від часу відкриття провадження у справі при вчиненні процесуальних дій застосовується той процесуальний закон, який діє на момент їхнього вчинення (див. постанову Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 6 лютого 2019 року у справі № 361/161/13-ц).
ЦПК України у редакції Закону № 2147-VIII, який набрав чинності 15 грудня 2017 року, у частині третій статті 3 передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (див. також частину третю статті 3 ГПК України у редакції Закону № 2147-VIII). Аналогічний за змістом припис був передбачений у частині третій статті 2 ЦПК України у редакції, яка діяла до набрання чинності Законом № 2147-VIII. Право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом (частина перша статті 126 ЦПК України у редакції Закону № 2147-VIII). Аналогічний припис є у частині першій статті 118 ГПК України у редакції Закону № 2147-VIII, а також був передбачений у частині першій статті 72 ЦПК України у редакції, яка діяла до набрання чинності Законом № 2147-VIII. Згідно з підпунктом 13 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону № 2147-VIII, застосовним досудових рішень, ухвалених судами першої інстанції перед набранням чинності цією редакцією кодексу, такі рішення набирають законної сили та можуть бути оскаржені в апеляційному порядку протягом строків, що діяли до набрання чинності цією редакцією кодексу. Аналогічний припис передбачений у підпункті 13 пункту 1 розділу ХІ «Перехідні положення» ГПК України у редакції Закону № 2147-VIII. Порядок і строки оскарження судового рішення, ухваленого судом першої інстанції до 15 грудня 2017 року, були визначені у частині першій статті 294 й абзаці третьому частини третьої статті 297 ЦПК України у редакції, яка діяла до набрання чинності Законом № 2147-VIII».
 
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 березня 2020 року у справі № 296/3261/17 (провадження № 61-678св20) зазначено, що 
«виходячи з аналізу частини другої статті 358 ЦПК України у разі подання апеляційної скарги після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, особа, яка подає скаргу має довести, а апеляційний суд перевірити наявність випадків передбачених пунктами 1-2 вказаної норми. ЄСПЛ у рішенні від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» зазначив, що у кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип остаточності судового рішення. 
Сама по собі відсутність рішення суду від 06 лютого 2018 року в Єдиному державному реєстрі судових рішень до жовтня 2019 року не свідчить про наявність випадків, передбачених частиною другою статті 358 ЦПК України, та не було перешкодою для отримання відповідачем або його представником безпосередньо в суді інформації стан відомого їм судового провадження».
 
Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення (частина п`ята статті 268 ЦПК України).
 
У разі розгляду судом справи без виклику учасників справи або учасники справи в судове засідання не з`явились, ухвалення рішення відбувається у такому самому порядку, проте з урахуванням певних винятків: а) рішення не проголошується; б) датою ухвалення рішення є дата складання повного судового рішення. У разі неявки всіх учасників справи у судове засідання таке судове засідання не проводиться. У цьому випадку судове рішення не проголошується (частина четверта статті 268 ЦПК України) і датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення (друге речення частини п`ятої статті 268 ЦПК України). У передбачених нормами ЦПК України випадках повне судове рішення може відображати дату судового засідання, яким завершено судовий розгляд (відповідна дата вказана у вступній частині судового рішення) та дату складення повного судового рішення (відповідна дата вказана у резолютивній частині або після резолютивної частини судового рішення). У випадках, коли відбувається проголошення судового рішення, датою такого судового рішення є дата судового засідання, яким завершено судовий розгляд. І навпаки, якщо проголошення судового рішення не відбувається, то датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року в справі № 1519/2-5034/11 (провадження № 61-175сво21)).
 
Сплив річного строку з дня складення повного тексту судового рішення є підставою для відмови у відкритті апеляційного провадження незалежно від причин пропуску строку на апеляційне оскарження, тобто законодавець імперативно встановив процесуальні обмеження для оскарження судового рішення зі спливом річного строку. У цьому аспекті дослідженню підлягають дві умови, передбачені частиною другою статті 358 ЦПК України, а саме: а) чи подано апеляційну скаргу особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки; б) чи пропущено строк на апеляційне оскарження внаслідок виникнення обставин непереборної сили (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 квітня 2021 року в справі № 186/972/18 (провадження № 61-19251св20), постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 грудня 2023 року в справі № 200/13452/18 (провадження № 61-8954 св 23)).
 
Апеляційний суд встановив, що: ухвалою Чуднівського районного суду Житомирської області від 05 жовтня 2020 року відкрито провадження у справі та розгляд справи призначено у порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін за наявними матеріалами (а. с. 24); супровідним листом від 22 грудня 2020 року ОСОБА_1 направлено на його поштову адресу: АДРЕСА_1 копію ухвали від 05 жовтня 2020 року та копію позовної заяви з доданими документами (а. с. 27); відповідно до рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, копії вищевказаних процесуальних документів 29 грудня 2020 року були вручені матері скаржника як повнолітньому члену його сім`ї, що вважається належним врученням та повідомленням особи про розгляд справи (а. с. 30); станом на дату подання апеляційної скарги ОСОБА_1 зареєстрований за адресою, на яку у 2020 році направлялися процесуальні документи судом першої інстанції, та яка зазначається ним особисто у поданій апеляційній скарзі; скаржник не спростував обставин того, що він був повідомлений про розгляд справи у суді першої інстанції; скаржник не довів винятків щодо права апеляційного оскарження судових рішень з пропуском строку понад рік, що передбачені у частині другій статті 358 ЦПК України; 
 
За таких обставин, встановивши, що ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу 16 квітня 2024 року, тобто, після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, суд апеляційної інстанції обґрунтовано відмовив у відкритті апеляційного провадження. 
 
Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).
 
Аналіз змісту касаційної скарги та оскарженого судового рішення свідчить, що правильне застосовування апеляційним судом норм права є очевидним, а касаційна скарга - необґрунтованою.
 
У разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення (частина четверта статті 394 ЦПК України).
 
Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
УХВАЛИВ:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , яка підписана адвокатом Білик Людмила Станіславівна, на ухвалу Житомирського апеляційного суду від 24 квітня 2024 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини.
 
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                     В. І. Крат
 
                                                                                              І. О. Дундар 
 
                                                                              Є. В. Краснощоков