ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2024 року	Львів	Справа № 450/1656/23 пров. № А/857/6761/24	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого судді                                                  Обрізко І.М., 
суддів                                                                       Іщук Л.П.,  Шинкар Т.І.,
за участю секретаря судового засідання              Максим Х.Б.                                      
за участю  позивача                                                       ОСОБА_1 
за участю представника відповідача                        Шкробака О.М.,    

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 13 березня  2024 року, прийняте суддею Данилівим Є.О. у м. Пустомити, у справі за позовом ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції у Львівській області про визнання протиправною та скасування постанови,-

                                                        встановив:

ОСОБА_1 (надалі – позивач) звернувся з адміністративним позовом Управління патрульної поліції у Львівській області (надалі- УПП, відповідач) про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії ЕАС № 6761738 від 31.03.2023, якою ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу за ч. 3 ст. 122 Кодексу про адміністративні правопорушення (далі – КУпАП) та закриття провадження по справі про адміністративне правопорушення. 
Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 13 березня 2024 у задоволенні позову відмовлено.
Суд першої інстанції виходив з того,  що відеозаписами із портативних відеоресстраторів  підтверджується, що працівники поліції прибули на місце події та розпочали установлювати обставини події, зокрема, з`ясовували чи мала місце ДТП та особу водія, який здійснював керування автомобілем, оскільки позивач повідомляв, що водієм була його дружина. Із відеозапису також установлено, що жінка, яка перебувала в автомобілі на місці водія, була одягнена у верхній одяг біло-зеленого кольору та має довге волосся. Також переглядом відеозапису установлено, що працівник СОГ, під час роз`яснення обставин події, вказав, що за кермом автомобіля перебував чоловік.
Отже, поліцейським правомірно притягнуто позивача до відповідальності за ч. 3 ст. 122 КУпАП та накладено стягнення в межах санкції даної статті.
Суд зазначив, що в межах розгляду цієї справи не досліджується питання наявності або відсутності вини особи у вчиненні адміністративного правопорушення за ст. 130 КУпАП.
Суд надав правову оцінку обставинам лише наявності або відсутності вчинення позивачем адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 3 ст. 122 КУпАП.
Суд зазначив, що за наявності в діях особи складу адміністративного правопорушення та притягнення до відповідальності на місці вчинення правопорушення, не передбачено складання працівниками органів і підрозділів Національної поліції протоколу про адміністративне правопорушення, надання особі строку для підготовки до розгляду справи, розгляд будь-яких клопотань, у тому числі щодо забезпечення участі захисника під час винесення постанови, що відповідає правовій позиції, висловленій в постанові Верховного Суду у справі № 753/4366/17 від 17.05.2018.
Не погодившись із зазначеним судовим рішенням ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Вважає, що судом першої інстанції ухвалено рішення із неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, та з неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.
В апеляційній скарзі звертає увагу на те, що доказом підтвердження вчинення правопорушення є оскаржувана постанова та витребуваний і долучений відповідачем на стадії судового розгляду справи відеозапис  з камер відео-нагляду  «Безпечне місто» Департаменту інфраструктури ЛМР, який станом на 31.03.2023 у переліку (електронних) доказів долучених відповідачем до оскаржуваної постанови був відсутній.
Суд першої інстанції не врахував значення преюдиції при розгляді цієї справи значення рішень інших судів, постановлених за наслідками розгляду інших справ з розгляду протоколів, складених 31.03.2023 за ознаками правопорушень, передбачених ч.1 ст.122-2 КУпАП, ч.1 ст.130 КУпАП одночасно з постановою, винесеною за ч.3 ст.122 КУпАП.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 20.06.2023 року у справі № 466/3636/23 та № 466/36633/23 провадження у справах про адміністративне правопорушення закриті за відсутністю у діях позивача події/складу вказаних правопорушень.
Судовими рішеннями також встановлено, що 31.03.2023 позивач не був водієм транспортного засобу.
Просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позов.
Колегія суддів заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи,  перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до наступного.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом встановлено, що  31.03.2023 о 19 год. 30 хв. в м. Львові на проспекті В`ячеслава Чорновола, 16 інспектором 4 роти 2 батальйону УПП у Львівській області Кукулевським А.А. винесено оскаржувану постанову серії ЕАС № 6761738, якою до ОСОБА_1 застосовано адміністративне стягнення штраф у розмірі 680 грн. за вчинення адміністративного правопорушення передбаченого ч.3 ст. 122 КУпАП, а саме, що він 31.03.2023 о 15 год. 54 хв. у м. Львові, проспект Чорновола, 16 керуючи транспортним засобом, здійснив рух на смузі для маршрутних т/з позначеною дорожнім знаком 5.8 чим порушив п.17.1 ПДР.
Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно із ч. 1 ст. 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.
Згідно частини 3 ст.122 КУпАП за вказаною нормою відповідальність передбачена за перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на п`ятдесят кілометрів на годину, ненадання переваги в русі транспортним засобам аварійно-рятувальних служб, швидкої медичної допомоги, пожежної охорони, поліції, що рухаються з увімкненими спеціальними світловими або звуковими сигнальними пристроями, ненадання переваги маршрутним транспортним засобам, у тому числі порушення правил руху і зупинки на смузі для маршрутних транспортних засобів, а так само порушення правил зупинки, стоянки, що створюють перешкоди дорожньому руху або загрозу безпеці руху.
Згідно ст. 222 КУпАП органи Національної поліції розглядають справи про такі адміністративні правопорушення, зокрема, про порушення правил дорожнього руху, правил, що забезпечують безпеку руху транспорту, правил користування засобами транспорту.
Порядок дорожнього руху на території України, відповідно до Закону України «Про дорожній рух» від 30 червня 1993 № 3353, встановлюють Правила дорожнього руху, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 № 1306 (із змінами та доповненнями, далі - ПДР України).
Відповідно до статті 14 Закону України «Про дорожній рух» учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримуватися вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху, створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам, виконувати розпорядження органів державного нагляду та контролю щодо дотримання законодавства про дорожній рух.
Особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.
Правила дорожнього руху, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від  10 жовтня 2001 № 1306.
Відповідно до статті 251 КУпАП України, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також 
Інструкція з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України №1395 від 07 листопада 2015 та зареєстрованої у Міністерстві юстиції України 10 листопада 2015 за №1408/27853 (далі - Інструкція).
Відповідно до п. 4 розділу І Інструкції у разі виявлення правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, розгляд якого віднесено до компетенції Національної поліції України, поліцейський виносить постанову у справі про адміністративне правопорушення без складання відповідного протоколу.
Згідно з п. 2 розділу ІІІ Інструкції, постанова у справі про адміністративні правопорушення, передбачене частинами першою, другою і третьою статті 122 КУпАП України виноситься на місці вчинення адміністративного правопорушення.
Відповідно до п. 17.1 ПДР України на дорозі із смугою для маршрутних транспортних засобів, позначеній дорожнім знаком 5.8 Знак 5.8 «Дорога із смугою для руху маршрутних транспортних засобів» або 5.11 Знак 5.11 «Смуга для руху маршрутних транспортних засобів» забороняються рух і зупинка інших транспортних засобів на цій смузі.
Судом із відеозапису, зафіксованого на портативний нагрудний відеореєстратор поліцейського, які були долучені до матеріалів справи встановлено, що на відрізку дороги Chornovola-Malevich о 15:53:20 по смузі для маршрутних транспортних засобів, рухається маршрутний автомобіль, який курсує за маршрутом № 34. За ними слідом рухається службовий автомобіль, а за ними рухається транспортний засібMegane Scenic номерний знак   НОМЕР_1 , водій якого без покажчика зміни напрямку руху, перелаштувався у іншу смугу, попутного напрямку. 
Із відеозапису також вбачається, що за кермом автомобіля Renault Megane Scenic номерний знак НОМЕР_1 , перебуває особа чоловічої статі.
На відрізку дороги Chornovola-Zamarstinivska о 15:53:36 зафіксовано, як проїжджає автомобіль Renault Megane Scenic номерний знак НОМЕР_1 , де зі сторони водія опущено бокове скло та прослідковується, що керує автомобілем особа чоловічої статі, у темному верхньому одязі. Також за вищевказаним транспортним засобом рухається службовий автомобіль, на увімкнених проблискових маячках.
Також із камери зовнішнього відео-спостереження розташованої на кільці Чорновола-Липинського, вбачається, що 15:54:12 відбулася зупинка транспортного засобу Renault Megane Scenic номерний знак НОМЕР_1 та працівники СОГ вибігли із службового автомобіля та о 15:54:55 із зупиненого автомобіля виводять особу зі сторони водія.
Відтак, враховуючи наведене вище, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що відеозаписами підтверджується, що о 15:53:20 31.03.2023 зафіксовано рух автомобіля Renault Megane Scenic номерний знак НОМЕР_1 , за кермом якого перебував саме позивач та те, що о 15:54:12 відбулась фактична зупинка транспортного засобу.
Крім того, відеозаписами із портативних відеоресстраторів № 471587, № 470219, № 470144та №470354 підтверджується, що працівники поліції прибули на місце події та розпочали установлювати обставини події, зокрема, з`ясовували,  чи мала місце ДТП та особу водія, який здійснював керування автомобілемMegane Scenic номерний знак НОМЕР_1 . Покликання позивача на те, що водієм була його дружина не знайшло свого підтвердження.
Верховний Суд у постанові від 15 квітня 2020  у справі №334/8508/16-а зазначив про те, що відеоматеріали з місця події, що були надані відповідачем до матеріалів справи, досліджені судами попередніх інстанцій та є доказами в адміністративній справі, оскільки вони безпосередньо свідчать про наявність чи відсутність правопорушення.
Відтак, описані вище відеоматеріали є доказами у даній справі. З приводу не зазначення в оскарженій постанові про наявність відеозапису з камер відеонагляду  «Безпечне місто» Департаменту інфраструктури ЛМР , то таке твердження апелянта жодним чином не спростовує вчинення позивачем правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 122 КУпАП та такі додано як доказ в ході судового розгляду.
Крім того, факт того, що саме ОСОБА_1 перебував за кермом підтверджується рапортами працівників поліції, які здійснили зупинку транспортного засобу (а.с.56 – 57) та доповідною запискою (а.с.58).
Щодо покликання скаржника на те, що рішеннями Шевченківського районного суду м. Львова від 20.06.2023 у справах № 466/3636/23 та № 466/3633/23 закрито провадження за відсутністю у діях складу правопорушень та встановлено, що позивач не був водієм транспортного засобу, то таке колегія суддів відхиляє, оскільки у вказаних справах не досліджувались ті докази, що наявні в цій справі, а саме, відеозаписи та рапорти. Відтак, висновки суду по даних справах неможна застосовувати в досліджуваних правовідносинах.
Колегія суддів також враховує позицію Європейського Суду з прав людини, сформовану у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04), згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29).
Також згідно з пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Апеляційний суд відхиляє решту доводів апелянта, які наведені у поданій апеляційній скарзі, оскільки такі на правильність висновків суду не впливають, а, відтак, не можуть покладатися в основу скасування чи зміни оскарженого судового рішення.
Отже, доводи апеляційної скарги дають підстави для висновку про правильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які призвели до правильного вирішення справи, а також відсутня невідповідність висновків суду обставинам справи.
Суд не здійснює новий розподіл судових витрат відповідно до ст.139 КАС України.

Керуючись ст.ст. 272, 286, 310, 315, 316, 321, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -                                                            
                                                           постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 13 березня 2024 року у справі №450/1656/23- без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і не може бути оскаржена.

Головуючий суддя	 	І. М. Обрізко 	
судді	 	Л. П. Іщук 	
 	 	Т. І. Шинкар  	
Повний текст судового рішення складено 01.05.2024.