ОКРЕМА ДУМКА
10 квітня 2024 року                                                                           м. Київ
справа № 188/1182/21
провадження № 61-8576св23
 
Рішенням Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 14 грудня 2022 року в задоволенні позову відмовлено.
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 17 травня 2023 року апеляційну скаргу Дніпропетровської обласної прокуратури задоволено.
Рішення Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від  14 грудня 2022 року скасовано і ухвалено нове судове рішення, яким позовні вимоги задоволено.
Витребувано від ОСОБА_1 нежитлове приміщення - будинок культури загальною площею 830,3 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1129156312238).
Витребувано від ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,142 га за адресою: АДРЕСА_1 за кадастровим номером 1223855100:04:003:0145 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1129141812238).
Стягнено з ОСОБА_1 на користь Дніпропетровської обласної прокуратури судовий збір у розмірі 4 500,00 грн.
Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2024 року касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишено без задоволення. Постанову Дніпровського апеляційного суду від 17 травня 2023 року залишено без змін.
Переглядаючи зазначену справу в касаційному порядку, колегія суддів зазначила про те, що відчуження спірного майна відбувалося у період вирішення спору між Павлоградською місцевою прокуратурою Дніпропетровської області і ОСОБА_3 про визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування, визнання недійсним договору купівлі-продажу та повернення нерухомого майна (справа № 904/4223/19), де предметом спору було це ж нежитлове приміщення, а тому правильними є висновок апеляційного суду про те, що особи, до яких перейшло право власності на спірне нежитлове приміщення, не є добросовісними набувачами, і позивач має право на витребування майна.
Однак з висновками колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду не погоджуюсь з огляду на таке.
За змістом частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).
Відповідно до статті 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це право, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.
Відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.
Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.
Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.
За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.
Положення статті 388 ЦК України застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.
Разом з тим, частина друга статті 388 ЦК України містить заборону витребування майна у добросовісного набувача, якщо це майно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень, тобто з дотриманням вимог закону при виконанні судових рішень.
Ця норма спрямована на захист інтересів добросовісного набувача, який придбав у такому порядку майно, а отже, не допускає можливості витребування його власником за будь-яких умов.
Встановлені судами обставини свідчать про те, що реалізація спірного майна відбулась в примусовому порядку для виконання судового рішення.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02 листопада                             2021 року у справі № 925/1351/19 зазначила: «При оцінці добросовісності/недобросовісності набувача майна слід враховувати, що прилюдні торги у межах здійснення виконавчого провадження мають виступати найбезпечнішим способом набуття майна, публічна процедура реалізації якого гарантує невідворотність результатів торгів та «юридичне очищення» майна, придбаного у такий спосіб. Добросовісний набувач не може відповідати у зв`язку із порушеннями інших осіб, допущеними в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном».
Вирішуючи питання про можливість витребування від відповідача майна, зокрема про наявність або відсутність підстав для застосування статті 388 ЦК України, слід враховувати висновки Великої Палати Верховного Суду щодо необхідності оцінювати добросовісність поведінки насамперед зареєстрованого володільця нерухомого майна (див., зокрема, постанови від 26 червня 2019 року у справі № 669/927/16-ц (пункт 51), від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 (пункти 38-39, 57), від 1 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18 (пункти 46.1-46.2), а також висновок про те, що не може вважатися добросовісною особа, яка знала чи могла знати про порушення порядку реалізації майна або знала чи могла знати про набуття нею майна всупереч закону (див., зокрема, постанови від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (пункт 61), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 211), від 6 липня 2022 року у справі № 914/2618/16 (пункт 55), від 21 вересня 2022 року у справі № 908/976/19 (пункт 5.66))».
Отже, якщо нерухоме майно придбаває добросовісна особа, тобто та, яка не знала та не могла знати про існування обтяжень речових прав на це майно або про наявність на нього речових прав третіх осіб, вона може покладатися на відомості Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За відсутності у цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень і відсутності даних про те, що набувач майна знав або міг знати про існування таких прав чи обтяжень, цей набувач, добросовісно покладаючись на відомості зазначеного реєстру, набуває відповідне право на нерухоме майно, вільне від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень (див. близькі за змістом висновки у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 (пункт 38), від 15 червня 2021 року у справі                         № 922/2416/17 (пункти 7.15, 7.16), від 02 листопада 2021 року у справі                  № 925/1351/19 (пункт 6.46), від 06 липня 2022 року у справі № 914/2618/16 (пункт 54)).
Велика Палата Верховного Суду у зазначеній постанові звернула увагу на те, що придбання майна на публічних торгах не є запорукою добросовісності набувача. Тому питання про добросовісність чи недобросовісність покупця, який набув майно на торгах, слід оцінювати у кожному конкретному випадку окремо.
Апеляційний суд не встановив, що відповідач знав про порушення порядку реалізації майна; про набуття майна попередніми власниками всупереч закону, жодної підстави для витребування майна у відповідача, недобросовісність якого не встановлена, та який придбав спірне майно в у порядку, встановленому для виконання судового рішення, не було. Висновки про недобросовісність попередніх  власників не можуть бути підставою для витребування майна у відповідача у розумінні частини другої статті 388 ЦК України.
З огляду на викладене вважаю, що підстав для витребування майна у добросовісного набувача у цій справі не було.
Суддя	М. Є. Червинська