ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 червня 2024 року	Львів	Справа № 462/2334/24 пров. № А/857/10407/24	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі :
головуючого судді :                                        Кухтея Р.В.,
суддів :                                                            Носа С.П., Шевчук С.М.,
розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - Жукровського Ярослава Івановича на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 12 квітня 2024 року (ухвалене головуючою-суддею Іванюк І.Д. в порядку ч.4 ст.229 КАС України у м. Львові) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 в інтересах якого діє адвокат Жукровський Ярослав Іванович до Департаменту міської мобільності та вуличної інфраструктури Львівської міської ради про скасування рішення,
                                                       в с т а н о в и в :
18.03.2024 ОСОБА_1 в особі свого представника адвоката Жукровського Я.І. звернувся в суд із адміністративним позовом до Департаменту міської мобільності та вуличної інфраструктури Львівської міської ради (далі - ДММ ЛМР, відповідач), в якому просив скасувати постанову інспектора з паркування управління безпеки ДММ ЛМР Ніколайчука Г.О. серії РАП №1721240931 від 29.09.2023 та закрити справу про адміністративне правопорушення у зв`язку з відсутністю складу та події адміністративного правопорушення, а також стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 4000,00 грн та судовий збір у сумі 605,60 грн.
Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 12.04.2024 у задоволенні позовних вимог було відмовлено повністю.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, представник позивача Жукровський Я.І. подав апеляційну скаргу, в якій через неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права просить його скасувати та прийняти постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити повністю.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що автомобіль позивача було припарковано на краю тротуару, який примикає до проїзної частини, та розташовано таким чином, що він не створював перешкоди для руху пішоходів та інших учасників руху, тому у діях позивача відсутній склад адміністративного правопорушення. Крім того, у діях позивача відсутній склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КУпАП, оскільки дорожній знак 3.34 “Зупинку заборонено” поширює свою дію виключно на дорогу по вул. Коперника у м. Львові, а не на тротуар, на якому знаходився автомобіль позивача. Але, дорога по своїй суті, це визначений проміжок проїзної частини вулиці, по якій рухається автомобільний транспорт. Дорога це не пішохідна зона і не тротуар. Також зазначає, що Інспектором з паркування під час винесення оспорюваної постанови порушено норми ст.245 КУпАП, а саме не вжито належних заходів, спрямованих на своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин справи.
У відзиві на апеляційну скаргу представниця відповідача ОСОБА_2 просить залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.
З урахуванням положень п.1 ч.1 ст.311, ст.286 КАС України, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, на підставі наявних у ній доказів.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наявні по справі матеріали та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.
З матеріалів справи видно, що 29.09.2023 інспектор з паркування управління безпеки ДММ ЛМР Ніколайчук Г.О. виніс постанову про накладення адміністративного стягнення серії РАП №1721240931, якою водія автомобіля марки “CITROEN C-ZERO”, державний номерний знак НОМЕР_1 ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 340 грн.
За змістом оспорюваної постанови, 15.09.2023 о 13 год 39 хв водієм автомобіля марки “CITROEN C-ZERO”, державний номерний знак НОМЕР_1 здійснено зупинку за адресою : м. Львів, вул. Коперника, 17, в зоні дії знаку 3.34 “Зупинку заборонено”, чим порушено вимоги п.3.34 розділу 33 Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Кабінету Міністрів України №1306 від 10.10.2001 (далі - ПДР). 
Вважаючи протиправною оспорювану постанову, ОСОБА_1 в особі свого представника адвоката Жукровського Я.І. звернувся до адміністративного суду з вимогою про її скасування.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що інспектором з паркування під час прийняття рішення про наявність факту правопорушення дотримано режим фотозйомки такого, що передбачає здійснення уповноваженою посадовою особою фотофіксації обставин порушення правил стоянки або паркування транспортних засобів, а саме : дати, часу (моменту), місця розташування транспортного засобу по відношенню до нерухомих об`єктів та/або географічних координат, інших ознак наявності складу адміністративного правопорушення. З наданої суду оспорюваної постанови, долучених фотографій транспортного засобу з прив`язкою до нерухомих об`єктів та координат місця вчинення адміністративного правопорушення відповідно до сервісу Google Maps, судом першої інстанції встановлено, що факт вчинення позивачем адміністративного правопорушення доведено відповідачем у повному обсязі, а постанова прийнята відповідно до вимог чинного законодавства.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що ґрунтуються на правильному застосуванні норм матеріального права та з дотриманням норм процесуального права, а також при повному, всебічному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, виходячи з наступного.
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Статтею 7 КУпАП визначено, що ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом. Додержання вимог закону при застосуванні заходів впливу за адміністративні правопорушення забезпечується систематичним контролем з боку вищестоящих органів і посадових осіб, правом оскарження, іншими встановленими законом способами.
Згідно ст.245 КУпАП, завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є : своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.
Відповідно до ст.251 КУпАП, доказами у справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
Згідно ст.280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати : чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Притягнення особи до адміністративної відповідальності, можливе лише за наявності події адміністративного правопорушення та вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними доказами.
Судом першої інстанції встановлено, що 15.09.2023 р о 13 год 39 хв позивачем здійснено зупинку автомобілем марки “CITROEN C-ZERO”, державний номерний знак НОМЕР_1 за адресою : м. Львів, вул. Коперника, 17, в зоні дії знаку 3.34 “Зупинку заборонено”, чим порушено вимоги п.3.34 розділу 33 ПДР, у зв`язку з чим, було прийнято оспорювану постанову, в якій відображена суть інкримінованого позивачу правопорушення із зазначенням відповідних доказів та засобів, за допомогою яких такі були отримані.
Згідно п.1.3 ПДР, учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги ПДР.
Відповідно до п.8.1 ПДР, регулювання дорожнього руху здійснюється за допомогою дорожніх знаків, дорожньої розмітки, дорожнього обладнання, світлофорів, а також регулювальниками.
Підпунктом “в” пункту 8.4 ПДР передбачено, що дорожні знаки (додаток 1) поділяються на групи, зокрема, заборонні знаки. Запроваджують або скасовують певні обмеження в русі.
Згідно з розділом 33 ПДР, дорожній знак 3.34 “Зупинку заборонено” вказує на те, що забороняються зупинка і стоянка транспортних засобів, крім таксі, що здійснює посадку або висадку пасажирів (розвантаження чи завантаження вантажу).
Відповідно до п.1.10 ПДР, терміни, наведені в цих правилах, мають таке значення : автомобільна дорога, вулиця (дорога) - частина території, зокрема в населеному пункті, з усіма розташованими на ній спорудами (мостами, шляхопроводами, естакадами, надземними і підземними пішохідними переходами) та засобами організації дорожнього руху, призначена для руху транспортних засобів і пішоходів та обмежена по ширині зовнішнім краєм тротуарів чи краєм смуги відводу; край проїзної частини (для нерейкових транспортних засобів) - видима умовна чи позначена дорожньою розміткою лінія на проїзній частині в місці її прилягання до узбіччя, тротуару, газону, розділювальної смуги, смуги для руху трамваїв, велосипедної або пішохідної доріжки; проїзна частина - елемент дороги, призначений для руху нерейкових транспортних засобів. Дорога може мати декілька проїзних частин, межами яких є розділювальні смуги; тротуар - елемент дороги, призначений для руху пішоходів, який прилягає до проїзної частини або відокремлений від неї газоном.
Верховний Суд у постанові від 19.12.2019 по справі №686/13619/17 сформував висновок, відповідно до якого, тротуар, як і проїзна частина, є складовими елементами дороги загалом, а дорожній знак 3.34 “Зупинку заборонено” поширює свою дію на дорогу – а це не лише проїзна частина, по якій рухається автомобільний транспорт, але й пішохідна зона, в тому числі й тротуар.
З наданих відповідачем фотознімків вбачається, що позивач здійснив зупинку автомобілем в зоні дії дорожнього знаку 3.34 “Зупинку заборонено”, чим порушив правила зупинки, що зафіксовано в режимі фотозйомки. 
Разом з тим, позивач не надав суду передбачених ст.ст.143, 2793 КУпАП доказів, які давали підстави для звільнення його від адміністративної відповідальності.
Відтак, з наданої постанови, долучених фотографій транспортного засобу з прив`язкою до нерухомих об`єктів та координат місця вчинення адміністративного правопорушення відповідно до сервісу Google Maps вбачається, що факт вчинення позивачем адміністративного правопорушення доведено відповідачем у повному обсязі, а постанова прийнята відповідно до вимог чинного законодавства.
Колегія суддів не бере до уваги доводи скаржника з приводу того, що його автомобіль припарковано з дотриманням вимог п.15.10 ПДР, оскільки він здійснив зупинку в межах дії знаку 3.34 “Зупинку заборонено”, яка виключає можливість зупинки у зоні його дії, в тому числі із дотриманням вимог, визначених п.10.5 “в” ПДР, відповідно до якого, стоянка забороняється у місцях, де заборонена зупинка; на тротуарах, за винятком легкових автомобілів та мотоциклів, які можуть бути поставлені на краю тротуарів, де для руху пішоходів залишається щонайменше 2 м.
Аналіз вказаної норми свідчить про те, що що водій наділяється правом на здійснення стоянки автомобіля на тротуарі за умови одночасного дотримання трьох вимог, а саме : стоянка здійсниться легковим автомобілем та мотоциклом; стоянка здійснюється на краю тротуару; стоянка здійснюється таким чином, що для руху пішоходів залишається щонайменше 2 м.
Вказане узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 17.05.2018 по справі №750/3679/17, в який зазначено, що транспортний засіб має бути припаркований на краю тротуару, що примикає до проїзної частини та розташований таким чином, щоб він не створював перешкоди для руху пішоходів та інших учасників руху. Отже, однією з умов для застосування винятку щодо заборони стоянки на тротуарі для легкових автомобілів (якщо такі поставлені на краю тротуарів, де для руху пішоходів залишається щонайменше 2м), є припаркування автомобілю на краю тротуару, який примикає до проїзної частини. Тобто, край тротуару, визначений однією з умов п.п. “в” п.15.10 ПДР для стоянки легкових автомобілів та мотоциклів, це зовнішній край тротуару, який примикає до проїзної частини.
Як вбачається з матеріалів фотофіксації події правопорушення, яка мала місце 15.09.2023, транспортний засіб марки “CITROEN C-ZERO”, державний номерний знак НОМЕР_1 , був припаркований за адресою : АДРЕСА_1 , не на краю тротуару, що примикає до проїзної частини, а безпосередньо на пішохідній зоні тротуару, з протилежної сторони відносно проїзної частини, чим порушено вимоги п.15.10 ПДР.
Також, судова колегія суддів звертає увагу на те, що для проїзду до місця паркування транспортного засобу позивач, всупереч прямій забороні, передбаченій п.11.13 ПДР, змушений був здійснити рух безпосередньо по тротуару, чим фактично міг створити загрозу життю та здоров`ю пішоходів, які рухались вздовж тротуару.
Статтею 62 Конституції України гарантовано, що всі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Відповідно до ч.1 ст.72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.
Згідно ч.1 ст.76 КАС України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Відповідно до ч.1, 2 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Оцінка доказів здійснюється судом за правилами статті 90 КАС України, відповідно до якої суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Всупереч вищевказаним вимогам, будь-які докази, які б підтверджували протиправність оспорюваної постанови в матеріалах справи відсутні.
Отже, в обсязі встановлених у цій справі фактичних обставин, описаних вище, зважаючи на їхній зміст та юридичну природу, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про законність оспорюваної постанови.
Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України та ст.17 Закону України “Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини”, суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського Суду з прав людини (далі – ЄСПЛ) як джерела права.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив ЄСПЛ у справі “Проніна проти України” (рішення від 18.07.2006). 
Зокрема, у пункті 23 рішення ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи, що і зроблено апеляційним судом переглядаючи рішення суду першої інстанції, аналізуючи відповідні доводи скаржника.
Так, у рішенні від 10.02.2010 у справі “Серявін та інші проти України” ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі “Руїс Торіха проти Іспанії” (RuizTorija v. Spain) від 09.12.1994). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі “Суомінен проти Фінляндії” (Suominen v. Finland) від 01.07.2003). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі “Гірвісаарі проти Фінляндії” (Hirvisaari v. Finland) від 27.09.2001).
Інші зазначені в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.
Згідно ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення ухвалене відповідно до норм матеріального та процесуального права, а висновки суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, які не спростовані доводами апеляційної скарги, у зв`язку з чим відсутні підстави для її задоволення.
Одночасно слід зазначити, що в контексті положень ч.3 ст.272 КАС України, судові рішення суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду справ, визначених статтею 286 цього Кодексу (особливості провадження у справах з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо притягнення до адміністративної відповідальності), набирають законної сили з моменту проголошення і не можуть бути оскаржені.
Керуючись ст.ст.268, 272, 286, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд,
                                                  п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - Жукровського Ярослава Івановича залишити без задоволення, а рішення Залізничного районного суду м. Львова від 12 квітня 2024 року по справі №462/2334/24 - без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та не може бути оскаржена.

Головуючий суддя	 	Р. В. Кухтей 	
судді	 	С. П. Нос 	
 	 	С. М. Шевчук