ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

18 червня 2024 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 734/4001/21
Головуючий у першій інстанції – Бараненко С. М.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/684/24

Чернігівський апеляційний суд у складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючої-судді: Шитченко Н.В.,
суддів: Мамонової О.Є., Онищенко О.І.,
із секретарем: Зіньковець О.О., 
позивач: Акціонерне товариство «Сенс Банк»,
відповідач: ОСОБА_1 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні з повідомленням учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Козелецького районного суду Чернігівської області від 20 лютого 2024 року у справі за позовом Акціонерного товариства «Сенс Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Сенс Банк» про визнання зобов`язань припиненими,-
місце ухвалення рішення суду – смт Козелець,
дата складання повного тексту рішення суду першої інстанції – 01 березня 2024 року.

                                      У С Т А Н О В И В:

У грудні 2021 року АТ «Альфа-Банк» (після перейменування – АТ «Сенс Банк») звернулося з позовом до ОСОБА_1 , в якому просило стягнути з відповідачки заборгованість за кредитним договором № 936/5-1 від 25 квітня 2007 року в сумі 14 495,70 доларів США, з яких: 6 861,83 долари США – заборгованість за кредитом та 7 633,87 долари США – заборгованість за відсотками.
Позовні вимоги мотивовані тим, що 25 квітня 2007 року між АТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 10 0000 доларів США та зобов`язався в порядку та на умовах, визначених договором, повертати кредитні кошти та сплачувати проценти за користування кредитом згідно з графіком погашення кредиту. Банком умови договору були виконані, проте відповідачкою взяті на себе зобов`язання виконувалися неналежно, у зв`язку з чим станом на 11 листопада 2021 року утворилася заборгованість в сумі 14 495,70 доларів США. 
Позивач зазначав, що внаслідок реорганізації шляхом приєднання АТ «Укрсоцбанк» правонаступником усього його майна, майнових прав та обов`язків є АТ «Альфа-Банк», яке набуло право вимоги до ОСОБА_1 за грошовими зобов`язаннями.
У січні 2022 року ОСОБА_1 звернулася із зустрічним позовом до АТ «Альфа-Банк», в якому просила: визнати припиненими станом на 21 жовтня 2015 року зобов`язання по тілу кредиту на суму 7 905 доларів США, сплачених нею за виконавчим написом нотаріуса в період з 24 травня 2011 року по 21 жовтня 2015 року за кредитним договором № 936/5-1 від 25 квітня 2007 року; визнати припиненими зобов`язання зі сплати відсотків та штрафних санкцій на день розгляду справи в суді за кредитним договором № 936/5-1 від 25 квітня 2007 року.
Заявлені вимоги мотивувала тим, що 25 квітня 2007 року уклала з АТ «Укрсоцбанк» кредитний договір, за умовами якого отримала в кредит грошові кошти в сумі 10 000 доларів США зі сплатою 13 % річних та кінцевим терміном повернення кредиту 22 квітня 2022 року. Укладеною 06 липня 2009 року додатковою угодою сторони змінили процентну ставку річних на 15 %, починаючи з 20 жовтня 2008 року. До грудня 2009 року зобов`язання за кредитом виконувалися позивачкою належно, але у зв`язку з погіршенням матеріального стану виникла заборгованість по платежам.
Зазначала, що 24 травня 2011 року АТ «Укрсоцбанк» звернулося до нотаріуса з приводу вчинення виконавчого напису про стягнення з неї боргу в сумі 89 115,97 грн, що за курсом НБУ становило 11 167,41 долар США. Цього ж дня на підставі виконавчого напису було відкрито виконавче провадження, яке постановою державного виконавця від 21 жовтня 2015 року закінчено у зв`язку з його виконанням. Таким чином, весь борг за кредитом був сплачений ОСОБА_1 в рамках виконавчого провадження, що не відображено в розрахунку заборгованості, наданому позивачем. Аналізуючи наявні у розрахунку дані, позивачка вважає, що платежі за виконавчим написом безпідставно не зараховані банком на погашення наявної заборгованості на момент винесення виконавчого напису, а зараховувались за неотриманими доходами.
Указувала на те, що розрахунок заборгованості за відсотками за користування кредитом зроблено за період, який перевищує загальний строк позовної давності у три роки, встановлений ст. 257 ЦК України, про що наголошувала у відзиві на позов АТ «Альфа-Банк».
Ухвалою Козелецького районного суду від 09 серпня 2022 року об`єднано в одне провадження зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 до АТ «Альфа-Банк» про визнання зобов`язань припиненими з позовом АТ «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості (т. 1 а.с. 149-150).
Під час розгляду цієї справи – 01 грудня 2022 року АТ «Альфа-Банк» змінило найменування на АТ «Сенс Банк», юридична адреса та код ЄДРПОУ не змінювалися, що підтверджується витягом з Державного реєстру банків (т. 1 а.с. 177-178).
Рішенням Козелецького районного суду від 20 лютого 2024 року позов АТ «Сенс Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості – задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь позивача заборгованість за кредитом № 936/5-1 від 25 квітня 2007 року в сумі 6 861,83 долара США та 5 665,82 грн судового збору. У задоволенні решти позову відмовлено.
У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до АТ «Сенс Банк» про визнання припиненим станом на 21 жовтня 2015 року зобов`язання по тілу кредиту на суму 7 905 доларів США, сплачених ОСОБА_1 за виконавчим написом нотаріуса в період з 24 травня 2011 року по 21 жовтня 2015 року за кредитним договором № 936/5-1 від 25 квітня 2007 року, та визнання припиненими зобов`язань ОСОБА_1 зі сплати відсотків та штрафних санкцій на день розгляду справи в суді за кредитним договором № 936/5-1 від 25 квітня 2007 року – відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на незаконність судового рішення, просить скасувати його та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог АТ «Сенс Банк» повністю відмовити, а її зустрічний позов задовольнити та визнати припиненими зобов`язання по тілу кредиту на суму 6,861,83 долара США, сплачених за виконавчим написом нотаріуса в період з 24 травня 2011 року по 21 жовтня 2015 року.
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність у ОСОБА_1 заборгованості за тілом кредиту в розмірі 6 861,83 долара США, не перевіривши при цьому порядку зарахування коштів, сплачених заявницею за виконавчим написом нотаріуса.
Скаржниця зазначає, що у розрахунку банку обставини сплати нею коштів за виконавчим написом нотаріуса в рамках виконавчого провадження свого відображення в повній мірі не знайшли, а сплачені ОСОБА_1 суми безпідставно зараховувалися в основному на погашення щомісячних відсотків за користування кредитом та штрафні санкції, які нараховувались вже після вчинення виконавчого напису.
Указує, що за виконавчим написом нотаріуса від 24 травня 2011 року вона декілька разів проводила сплату коштів, зокрема:
26 жовтня 2011 року в сумі 9 850,61 грн, що за курсом НБУ 7,99 грн за 1 долар США становило 1 235 доларів США;
17 грудня 2012 року в сумі 9 791,43 грн, що за курсом НБУ 7,99 грн за 1 долар США становило 1 225 доларів США;
22 січня 2013 року в сумі 9 791,43 грн, що за курсом НБУ 7,99 грн за 1 долар США становило 1 225 доларів США;
18 березня 2013 року в сумі 18 383,90 грн, що за курсом НБУ 7,99 грн за 1 долар США становило 2 300 доларів США;
12 жовтня 2015 року в сумі 41 300 грн, що за курсом НБУ 21,4962 грн за 1 долар США становило 1 921,27 доларів США. Частина останньої суми у 1 429,37 доларів США зараховано банком лише 14 серпня 2019 року на погашення відсотків, а решта суми у розмірі 497,9 доларів США з вини банку взагалі не зараховано. Таким чином, за виконавчим написом нею сплачено 89 117,37 грн, що становить 7 905 доларів США за курсом НБУ на момент кожного платежу.
Звертає увагу суду на те, що виконавчий напис нотаріуса від 24 травня 2011 року вчинено на суму 89 115,97 грн, що за курсом НБУ станом на день видачі напису становило 11 164,74 доларів США, а борг за тілом кредиту на дату останнього платежу по погашенню боргу (24 вересня 2009 року) складав 8 710,28 доларів США. Таким чином, із сплачених за виконавчим написом коштів зарахуванню на погашення відсотків належало 2 454,46 доларів США, а 8 710,28 доларів США мало йти на погашення боргу за тілом кредиту. Натомість банк неправомірно зарахував сплачені ОСОБА_1 за виконавчим написом нотаріуса платежі саме на погашення поточних платежів за відсотками та штрафних санкцій, які виникли після видачі виконавчого напису, і лише 1 693,31 долар США на погашення тілу кредиту.
Посилається на те, що порушене право боржника підлягає захисту шляхом припинення кредитного зобов`язання повністю або частково на підставі п. 7 ч. 2 ст. 16 ЦК України. Такі висновки зроблено у постанові Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 320/8618/15-ц.
У наданому відзиві представник АТ «Сенс Банк» – адвокат Михніцький Г.Ю., заперечуючи проти доводів апеляційної скарги, просить залишити її без задоволення. Доводи відзиву ґрунтуються на безпідставності тверджень ОСОБА_1 про дострокову вимогу у споживчому кредитуванні, оскільки доказів того, що ця вимога банком заявлялась, матеріали справи не містять. Вважає, що скаржниця помилково посилається на наявність виконавчого напису, як дострокову вимогу банку, оскільки цього документу матеріали справи не містять.
Посилаючись на положення ЗУ «Про захист прав споживачів» (в редакції, що діяла на момент укладення кредитного договору та до 10 червня 2017 року) та ст. 17 ЗУ «Про споживче кредитування», який набув чинності з 10 червня 2017 року, позивач зазначає, що передбачене умовою договору право кредитора вимагати дострокового виконання зобов`язань не є зміною кінцевої дати виконання зобов`язань.
Звертає увагу суду на те, що в серпні 2019 року на погашення заборгованості за кредитним договором до банку дійсно зараховано 1 429,37 доларів США. Така затримка зарахування могла статися через помилку державного виконавця стосовно призначення платежу. У наявних в матеріалах справи первинних фінансових документах зазначено невірні реквізити виконавчого документу (виконавчого напису нотаріуса), зокрема, в графі «призначення платежу» указана дата виконавчого напису «20 квітня 2011 року».
Наголошує на безпідставності зустрічних позовних вимог, зважаючи на те, що валютою кредиту є долар США, і при надходженні на рахунок банку грошових коштів на погашення заборгованості за них купувалася валюта за діючим на день покупки курсом, яка згодом зараховувалася в рахунок погашення боргу. Нарахування відсотків у разі дострокової вимоги про повернення кредиту не суперечить наведеному Верховним Судом у постанові від 18 січня 2022 року висновку (справа № 910/17048/17).
Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення представника ОСОБА_1 , дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 належить задовольнити частково, а рішення суду – скасувати, виходячи з наступного.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Рішення суду першої інстанції таким вимогам не відповідає.
Частково задовольняючи позовні вимоги АТ «Сенс Банк», суд першої інстанції дійшов висновку про доведеність порушення ОСОБА_1 договірних зобов`язань перед позивачем, у зв`язку з чим утворилася заборгованість за кредитом у розмірі 6 861,83 долари США. 
Районний суд зазначив, що згідно з п. 1.1 кредитного договору сторони встановили графік та порядок погашення основної суми заборгованості шляхом виплати щомісячних платежів протягом усього часу дії договору в розмірі 55,55 доларів США до 10 числа кожного місяця, починаючи з травня 2007 року, та 62,91 долар США з січня 2011 року, зі сплатою 13 % річних за користування кредитом з 10 травня 2007 року та 15 % річних за користування кредитом з 20 жовтня 2008 року в строки та в порядку, що визначені договором. Ураховуючи умови, визначені п. 4.5 кредитного договору, сторони врегулювали питання дострокового повернення коштів, тобто зміну строку виконання основного зобов`язання та визначили умови такого повернення коштів. Останній платіж за кредитним договором ОСОБА_1 здійснила 24 вересня 2009 року, тому строк користування кредитом вважається таким, що сплив через 60 днів, тобто з 25 жовтня 2009 року. Таким чином, з 25 жовтня 2009 року усі наступні платежі, передбачені графіком сплати щомісячних платежів, не мали правового значення, оскільки за вимогою пункту 4.5. договору позичальник був зобов`язаний повернути кредит в повному обсязі до вказаної дати й усі наступні щомісячні платежі за графіком після 25 жовтня 2009 року не підлягали виконанню. У зв`язку з наведеним суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення суми заборгованості за відсотками в розмірі 7 633,87 доларів США за закінченням строку позовної давності.
Дійшовши висновку про відмову у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 , районний суд констатував, що часткове задоволення позову банку виключає задоволення зустрічного позову, оскільки вони обидва випливають з одних і тих самих правовідносин.
З такими висновками суду першої інстанції не може погодитись апеляційний суд, зважаючи на наступне.  
У справі встановлено, що 25 квітня 2007 року ОСОБА_1 звернулася до АКБ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк», яке у подальшому змінило назву на АТ «Сенс Банк», з метою отримання споживчого кредиту. Цього ж дня між АКБ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 укладено договір кредиту № 936/5-1, відповідно до умов якого банк надав позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 10 000 доларів США, зі сплатою 13 % річних та кінцевим терміном погашення заборгованості по кредиту до 20 квітня 2022 року (т. 1 а.с. 6-10).
25 квітня 2007 року з метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між АКБ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 укладено договір поруки № 936/09-1 (т. 1 а.с. 15-16).
06 липня 2009 року між АКБ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду № 1 про внесення змін до договору кредиту № 936/5-1 від 25 квітня 2007 року, відповідно до якої сторони внесли зміни до кредитного договору, за якими кредитор надав позичальнику грошові кошти на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання в сумі 10 000 доларів США зі сплатою 15 % річних з 20 жовтня 2008 року та кінцевим терміном погашення суми заборгованості 20 квітня 2022 року (включно) на умовах та згідно з графіком, визначеним цим договором. Погашення кредиту здійснюється до 10 числа (включно) кожного місяця, починаючи з 10 травня 2007 року (останній платіж до 20 квітня 2022 року) (т. 1 а.с. 11-14).
За розрахунком банку станом на 11 листопада 2021 року у ОСОБА_1 наявна  заборгованість у розмірі 14 495,70 доларів США, з яких: 6 861,83 долари США – заборгованість за кредитом та 7 633,87 доларів США – заборгованість за відсотками (т. 1 а.с. 27-31).
Постановою старшого державного виконавця ВДВС Козелецького РУЮ від 26 травня 2011 року відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого напису нотаріуса від 24 травня 2011 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» боргу у розмірі 89 115,97 грн (т. 1 а.с. 65).
26 жовтня 2011 року ОСОБА_1 сплачено на рахунок ПАТ «Укрсоцбанк» 1 235 доларів США, що в гривневому еквіваленті становило 9 850,61 грн (т. 1 а.с. 68). 17 грудня 2012 року ОСОБА_1 сплачено на рахунок ПАТ «Укрсоцбанк» 1 225 доларів США, що в гривневому еквіваленті становило 9 791,43 грн (т. 1 а.с. 69). 22 січня 2013 року ОСОБА_1 сплачено на рахунок ПАТ «Укрсоцбанк» 1 225 доларів США, що в гривневому еквіваленті становило 9 791,43 грн (т. 1 а.с. 70). 18 березня 2013 року ОСОБА_1 сплачено на рахунок ПАТ «Укрсоцбанк» 2 300 доларів США, що в гривневому еквіваленті становило 18 383,90 грн (т. 1 а.с. 71). 12 жовтня 2015 року ОСОБА_1 сплачено на рахунок ПАТ «Укрсоцбанк» 41 300 грн (т. 1 а.с. 72).  
Постановою старшого державного виконавця ВДВС Козелецького РУЮ від 21 жовтня 2015 року закінчено виконавче провадження з примусового виконання виконавчого напису нотаріуса про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» боргу у розмірі 89 115,97 грн на підставі п. 8 ч. 1 ст. 49, ст. 50 ЗУ «Про виконавче провадження» у зв`язку з фактичним повним виконанням (т. 1 а.с. 67).
З повідомлення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Ковальської (Паракуди) І.В. від 25 травня 2023 року, наданого на запит Козелецького районного суду, вбачається, що на підставі Переліку документів Міністерства СРСР, органів та установ юстиції та судів з зазначенням строків зберігання документів, затвердженого Міністерством Юстиції СРСР 31 січня 1980 року, та Переліку типових документів, що створюються під час діяльності державних органів та органів місцевого самоврядування, інших установ, підприємств та організацій, із зазначенням строків зберігання документів, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 12 квітня 2012 року; Наказу Міністерства юстиції України від 22 грудня 2010 року № 3253/5, ст. 5 ЗУ «Про нотаріат», нотаріусом було відібрано до знищення як такі, що не мають науково-історичної цінності та втратили практичне значення, документи, про що складено акт про вилучення для знищення документів, не внесених до Національного архівного фонду та які не підлягають зберіганню, схвалений Протоколом засідання ЕПК державної архівної установи № 1 від 11 січня 2019 року, відповідно документи, на підставі яких 24 травня 2011 року вчинено виконавчий напис, було знищено (т. 2 а.с. 11-12). 
Аналогічну відповідь надано приватним нотаріусом Ковальською І.В. на запит апеляційного суду, в якій зазначено, що документи, на підставі яких 24 травня 2011 року вчинено виконавчий напис (в тому числі копія виконавчого напису) було знищено (т. 2 а.с. 139).
Звернувшись з позовом про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості, АТ «Сенс Банк» посилалося на невиконання позичальником умов кредитного договору щодо повернення у встановлений строк грошових коштів.
У зустрічному позові про визнання припиненими зобов`язань по тілу кредиту на суму 7 905 доларів США та зобов`язань зі сплати відсотків за кредитним договором від 25 квітня 2007 року ОСОБА_1 наголошувала на тому, що повністю виконала грошові зобов`язання, сплативши всю суму заборгованості за виконавчим написом від 24 травня 2011 року.
Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договір.
Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (ч. 1 ст. 509 ЦК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
За змістом ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор – прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту (ч. 1 ст. 527 ЦК України).
Частиною 1 ст. 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.
За приписами ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання процентів від суми позики у розмірі та порядку встановленому договором або на рівні облікової ставки НБУ, якщо інше не встановлено договором. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК України (ч. 2 ст. 1050 ЦК України).
Відповідно до ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом (ч. 1 ст. 598 ЦК України). Однією з таких підстав, встановлених законом, є виконання, проведене належним чином (ст. 599 ЦК України).
Приписами ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).
Проаналізувавши у повній мірі вищенаведені норми та вивчивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог АТ «Сенс Банк» про стягнення заборгованості не відповідає вимогам законодавства та фактичним обставинам справи.
У справі встановлено, що 25 квітня 2007 року між АКБ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Сенс Банк», та ОСОБА_1 укладено договір кредиту, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредитні кошти в сумі 10 000 доларів США зі сплатою 13 % річних та кінцевим терміном погашення заборгованості по кредиту до 20 квітня 2022 року згідно з графіком, наведеним у договорі. Додатково угодою від 06 липня 2009 року сторони внесли зміни у кредитний договір, збільшивши з 20 жовтня 2008 року розмір річних відсотків – з 13 до 15 % та збільшивши з січня 2011 року розмір щомісячного платежу – з 55,55 доларів США до 62,91 долару США.
ОСОБА_1 факт отримання грошових коштів та користування ними не оспорює. Останній платіж за кредитним договором ОСОБА_1 здійснила 24 вересня 2009 року, а всього відповідачкою на виконання умов договору сплачено у валюті кредиту 1 287,72 доларів США строкової заборгованості. 
Главою 14 ЗУ «Про нотаріат» визначено порядок вчинення виконавчих написів. Виконавчий напис нотаріуса – це розпорядження нотаріуса щодо стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, здійснене на документах, що встановлюють заборгованість (ст. 87 ЗУ «Про нотаріат»).
Тобто, вчинення виконавчого напису нотаріусом є способом захисту цивільних прав в позасудовому порядку. Так, кредитор (стягувач) може задовольнити свої вимоги та стягнути з боржника заборгованість шляхом вчинення виконавчого напису нотаріусом на борговому документі та пред`явити його до виконання.
З матеріалів справи вбачається, що 24 травня 2011 року приватним нотаріусом Паракудою І.Д. вчинено виконавчий напис про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» боргу у розмірі 89 115,97 грн, тобто, стягувачем наявну заборгованість було визначено у національній валюті України. Відсутність в матеріалах справи виконавчого напису не свідчить про те, що він не вчинявся. Зокрема, приватним нотаріусом Ковальською (Паракудою) І.В. зазначено, що його копію та документи, на підставі яких нею вчинено виконавчий напис 24 травня 2011 року, знищено, на підтвердження чого надано Акт № 1 від 23 липня 2018 року про вилучення для знищення документів, не внесених до Національного архівного фонду, та Протокол № 1 засідання експертної комісії Головного територіального управління юстиції у м. Києві від 11 січня 2019 року, яким наведений Акт погоджено (т. 2 а.с. 141-146, 147). 
Виконавче провадження з примусового виконання виконавчого напису нотаріуса від 24 травня 2011 року відкрито постановою державного виконавця 26 травня 2011 року та завершено 21 жовтня 2015 року у зв`язку з фактичним повним виконанням виконавчого напису. З наданих відповідачкою копій квитанцій вбачається, що ОСОБА_1 у період з 26 жовтня 2011 року по 12 жовтня 2015 року, тобто у період здійснення виконавчого провадження, на рахунок ПАТ «Укрсоцбанк» сплачувалися грошові кошти, загалом перераховано 89 117,37 грн. Таким чином, суму коштів, визначену нотаріусом у виконавчому написі від 24 травня 2011 року, сплачено боржницею у повному обсязі. Постанову про завершення виконавчого провадження банк на оскаржував.
Позивач наголошував на тому, що кошти, які надходили від ОСОБА_1 на рахунок банку на погашення кредитної заборгованості, конвертувались у валюту кредиту – долар США по курсу, діючому на день обміну, і згодом у валюті кредиту зараховувалися в рахунок погашення боргу, отже борг повністю не погашено через різницю курсу валют та тривалий термін погашення боржницею суми за виконавчим написом.
Проте, доводи АТ «Сенс Банк» про наявність боргу за кредитним договором від 25 квітня 2007 року відхиляються колегією суддів, оскільки у справі встановлено, що ПАТ «Укрсоцбанк» у 2011 році реалізувало своє право на дострокове стягнення всієї заборгованості за кредитним договором та звернулося до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису. Тобто, пред`явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплати відсотків за користування кредитом, банк, відповідно до приписів ч. 2 ст. 1050 ЦК України, змінив строк виконання основного зобов`язання, таким чином кредитор втратив право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом.
Касаційний господарський суд у постанові від 29 травня 2018 року у справі № 922/2145/16 дійшов висновку про те, що рішення суду, яке набрало законної сили та виконане боржником, та яким з боржника стягнуто остаточну заборгованість, не може бути поставлене під сумнів та не підлягає тлумаченню у розумінні повноти розміру заборгованості.
Кредитор, який сам визначив заборгованість у валюті України, погодився з судовим рішенням, яким таку заборгованість стягнуто з боржника, а боржником сплачено таку заборгованість у повному обсязі, не має права на стягнення курсової різниці, оскільки визначив зобов`язання у національній валюті, у якій прийняв його виконання (постанова Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 750/8676/15-ц).
Колегія суддів вважає, що звернувшись до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості у гривневому еквіваленті, а не у валюті кредиту, банк самостійно обрав спосіб повернення боргу за кредитним договором від 25 квітня 2007 року у гривнях та самостійно визначив обсяг та розмір основного зобов`язання відповідачки. Державним виконавцем 21 жовтня 2015 року винесено постанову про закінчення виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого напису нотаріуса у зв`язку з його повним виконанням, і цю постанову ПАТ «Укрсоцбанк» та його правонаступники не оскаржували, фактично погодившись з повним виконанням боржницею основного зобов`язання за кредитним договором, що є наслідком припинення акцесорного зобов`язання.
Наведене вище дає колегії суддів підстави дійти висновку про безпідставність заявленого  АТ «Сенс Банк» до ОСОБА_1 позову про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Вирішуючи заявлені ОСОБА_1 зустрічні позовні вимоги, колегія суддів зважає на таке.
У позові ОСОБА_1 просила: визнати припиненими станом на 21 жовтня 2015 року зобов`язання по тілу кредиту на суму 7 905 доларів США, сплачених нею за виконавчим написом нотаріуса в період з 24 травня 2011 року по 21 жовтня 2015 року за кредитним договором № 936/5-1 від 25 квітня 2007 року; визнати припиненими зобов`язання зі сплати відсотків та штрафних санкцій на день розгляду справи в суді за кредитним договором № 936/5-1 від 25 квітня 2007 року.
В апеляційній скарзі відповідачка просила задовольнити її зустрічний позов та визнати припиненими зобов`язання по тілу кредиту на суму 6 861,83 доларів США, сплачених за виконавчим написом нотаріуса в період з 24 травня 2011 року по 21 жовтня 2015 року. Отже, ОСОБА_1 просила визнати припиненими грошові зобов`язання, що виникли у неї за виконавчим написом нотаріуса. Проте, зобов`язальні відносини по сплаті коштів у відповідачки перед банком виникли за кредитним договором від 25 квітня 2007 року, а не у зв`язку з вчиненням виконавчого напису. Вчинення виконавчого напису лише змінило строк виконання основного зобов`язання за кредитним договором. 
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений і своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).
Відповідно до принципу диспозитивності, закріпленого у п. 5 ч. 3 ст. 2 та ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Спосіб захисту визначає позивач при поданні позову (п. 4 ч. 3 ст. 175 ЦПК України).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 зробила висновок про те, що право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним. Обрання позивачем неефективного способу захисту порушеного права має призводити до відмови в задоволенні позову (постанова Верховного Суду від 13 березня 2023 року у справі № 398/1796/20).
Зважаючи на те, що припинення зобов`язань за виконавчим написом не відновить порушене право відповідачки через те, що кредитні зобов`язання перед банком у ОСОБА_1 за виконавчим написом не виникли, апеляційний суд вважає, що відповідачкою обрано неналежний спосіб захисту, а отже у задоволенні зустрічного позову належить відмовити.
Беручи до уваги неправильність застосування районним судом норм матеріального права, апеляційний суд, відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, скасовує рішення суду першої інстанції і ухвалює нове рішення про відмову у задоволенні первісного та зустрічного позовів з підстав, наведених вище. 
Частиною 1 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч. 13 ст. 141 ЦПК України).
ОСОБА_1 звернулася з апеляційною скаргою за результатами розгляду як первісного, так і зустрічного позовів, оскільки просила скасувати в цілому рішення суду та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог АТ «Сенс Банк» повністю відмовити, а її зустрічний позов задовольнити.
При поданні апеляційної скарги ОСОБА_1 сплачено судовий збір у розмірі 5 911,50 грн, тобто, за оскарження рішення суду в частині вирішення первісного позову. За оскарження рішення в частині відмови у задоволенні зустрічного позову скаржницею судовий збір не сплачувався на підставі ч. 3 ст. 22 ЗУ «Про захист прав споживачів».
Оскільки апеляційний суд скасовує рішення суду першої інстанції та відмовляє у задоволенні позову АТ «Сенс Банк», у зв`язку з чим частково задовольняє апеляційну скаргу ОСОБА_1 , відповідно до вищенаведених правил належить стягнути з АТ «Сенс Банк» на користь ОСОБА_1 5 911,50 грн судового збору за розгляд справи судом апеляційної інстанції. 
Керуючись  ст. 141, 367, 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, 381-384, 389, 390  ЦПК України, -     

                                    П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Рішення Козелецького районного суду Чернігівської області від 20 лютого 2024 року – скасувати.
У задоволенні позову Акціонерного товариства «Сенс Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та зустрічного позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Сенс Банк» про визнання зобов`язань припиненими – відмовити.
Стягнути з Акціонерного товариства «Сенс-Банк» (03150, м. Київ, вул. Велика Васильківська, 100, ЄДРПОУ 23494714) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) судовий збір у розмірі 5 911 (п`ять тисяч дев`ятсот одинадцять) грн 50 коп. за розгляд справи судом апеляційної інстанції. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 20 червня 2024 року.

Головуюча:                                                                 Н.В. Шитченко

          Судді:                                                                О.Є. Мамонова

                                                                                    О.І. Онищенко