справа № 758/748/24
провадження № 22-ц/824/7918/2024
головуючий у суді І інстанції Петров Д.В.  
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД
ПОСТАНОВА
І М Е Н Е М          У К Р А Ї Н И
         30 квітня 2024 року                                                                             м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді - Писаної Т.О.
суддів - Приходька К.П., Журби С.О.
за участю секретаря судового засідання - Савченко К.О.
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Подільського районного суду міста Києва від 23 січня 2024 року про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , про розірвання договору купівлі-продажу,

В С Т А Н О В И В:
 
У січні 2024 року позивач  ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 про розірвання договору купівлі-продажу.
Разом із позовною заявою позивач звернувся із заявою про забезпечення позову.
В обґрунтування своєї заяви про забезпечення позову ОСОБА_1 зазначав, що предметом спору між ним і відповідачкою є розірвання договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 та зобов`язання ОСОБА_2 повернути позивачу квартиру АДРЕСА_1 .
Вважав, на час звернення до суду із позовом існує реальна ймовірність того, що відповідачка може в будь-який момент відчужити зазначену квартиру, як наслідок, у випадку задоволення позовних вимог позивача, буде утруднено виконання рішення суду, оскільки майно вже буде відчужене.
Позивач просив винести ухвалу про забезпечення позову, шляхом накладення арешту на нерухоме майно відповідача ОСОБА_2 , а саме на квартиру АДРЕСА_1 , та заборонити іншим особам вчиняти будь-які дії щодо вказаних об`єктів нерухомості.
Ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 23 січня 2024 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 про розірвання договору купівлі-продажу - відмовлено.
Не погоджуючись із указаною ухвалою представник  ОСОБА_1  - адвокат    Сидорчук Ю.М. звернулася до суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про задоволення заяви про забезпечення позову.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що у заяві про забезпечення позову детально аргументовано необхідність накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 . Адже, накладення арешту є необхідним заходом для ефективного захисту скаржника (позивача) від можливості відповідача уникнути сплати боргу за заявою від 19 липня 2012 року та уникнення відчуження відповідачем майна, зокрема квартири АДРЕСА_1 , щоб не повертати вказану квартиру скаржнику (позивачу).
Зазначає, що забезпечення позову є сукупністю процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог і ці заходи спрямовані на збереження майна, яке відповідач може відчужити у будь-який момент, що не враховано судом першої інстанції при винесені ухвали.
Також зазначає, що судом першої інстанції не було надано оцінку доводу скаржника (позивача) про те, що відповідачкою не вчинено будь-яких дій щодо реального виконання зобов`язань за заявою від 19 липня 2012 року, адже відповідач мала повернути борг до 2023 року, і відповідачка не здійснила оплату за квартиру позивачу згідно договору купівлі-продажу 29 жовтня 2010 року.
Відзив на апеляційну скаргу до Київського апеляційного суду не надходив.
В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник ОСОБА_2 - адвокат Одінцов Е.В. просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.
Представник ОСОБА_1 - адвокат Сидорчук Ю.М. просила апеляційну скаргу задовольнити, ухвалу суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення заяви про забезпечення позову.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасників справи, що з`явилися в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з таких підстав.
За правилом частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив із того, що заява про забезпечення позову є необґрунтованою, передчасною, а її доводи не свідчать про те, що невжиття відповідних заходів може утруднити чи унеможливити виконання можливого рішення суду у майбутньому.
Колегія суддів не може погодитись із таким висновком суду першої інстанції.
Судом встановлено, що у січні 2024 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 про розірвання договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 та зобов`язання ОСОБА_2 повернути позивачу квартиру АДРЕСА_1 .
Заява обґрунтована тим, 29 жовтня 2010 року між позивачем та відповідачем було укладено договір купівлі-продажу кварти  АДРЕСА_1 , за яким позивач передав у власність відповідачу оскаржувану квартиру. Вказував, що відповідачка не здійснила оплату за квартиру позивачу, тому договір купівлі-продажу підлягає розірванню.
Разом із позовною заявою позивач звернувся із заявою про забезпечення позову, в якій просив винести ухвалу про забезпечення позову, шляхом накладення арешту на нерухоме майно відповідача ОСОБА_2 , а саме на квартиру АДРЕСА_1 , та заборонити іншим особам вчиняти будь-які дії щодо вказаних об`єктів нерухомості.
Наголошував на тому, що накладення арешту є необхідним заходом для ефективного захисту позивача від можливості відповідача уникнути відчуження відповідачем майна, зокрема квартири АДРЕСА_1 , щоб не повертати вказану квартиру позивачу.
Частинами першою, другою статті 149 ЦПК України передбачено, що суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 150 ЦПК України позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.
Згідно з частиною третьою статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Частиною десятою статті 150 ЦПК України передбачено, що не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 лютого 2020 року у справі №381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) зазначила, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
Обґрунтованою підставою для забезпечення позову має бути існування очевидної загрози порушення законних прав та інтересів позивача у справі у разі невжиття заходів забезпечення позову. Відповідно, звертаючись із заявою про забезпечення позову, особа має довести належність їй таких прав та що невжиття заходів забезпечення позову призведе до утруднення чи неможливості виконання майбутнього рішення суду, при цьому існування загрози порушення прав позивача повинно мати очевидний та об`єктивний характер.
Цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову. Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки відповідно до заявлених позовних вимог.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі №753/22860/17 (провадження № 14-88цс20) зазначено, що умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде домірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.
Необхідність застосування заходів забезпечення позову випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цих заходів призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду у разі задоволення позову.
Забезпечення позову не повинно порушувати принципи змагальності і процесуального рівноправ`я сторін. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів.
Мета забезпечення позову - це хоча і негайні, проте тимчасові заходи, направлені на недопущення утруднення чи неможливості виконання судового акту, а також перешкоджання спричинення значної шкоди позивачу.
Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 30 червня 2021 року у справі № 523/11320/19 (провадження № 61-6385св21).
При розгляді заяви про забезпечення позову вирішується лише питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову і не вирішуються матеріально-правові вимоги та наперед результат розгляду справи по суті позову.
Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.
При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).
Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий
і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним
і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
При цьому Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.
Таким чином, держава Україна несе обов`язок перед заінтересованими особами забезпечити ефективний засіб правового захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.
Як вбачається із позовної заяви та заяви про забезпечення позову, між сторонами існує спір щодо квартири   АДРЕСА_1 , зокрема щодо повернення цієї квартири у власність позивача.
Таким чином, на переконання колегії суддів існує об`єктивна реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, наведений позивачем захід забезпечення позову відповідає вимогам розумності, обґрунтованості, адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову і спроможний забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову. Невжиття таких заходів забезпечення позову призведе до неможливості виконання судового рішення, виникнення між сторонами у справі конфліктних ситуацій та нових спорів щодо визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію права власності та запису про таку реєстрацію.
Крім того, вжиті заходи забезпечення позову у даному випадку спрямовані виключно на обмеження суб`єктивних прав відповідача, як власника нерухомого майна, лише щодо вчинення дій з можливого його відчуження. 
Встановивши, що метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, з метою забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання можливого судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, та врахувавши, що вказаний, застосований спосіб забезпечення позову є адекватним захистом для попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення заяви про забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру.
З огляду на обставини спірних правовідносин, якими позивач обґрунтовував свої позовні вимоги, логічними і обґрунтованими є його аргументи про те, що накладення арешту на нерухоме майно, є необхідним і співмірним заходом, який випливає з фактичних обставин, які свідчать про те, що протягом вирішення спору про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири не виключається можливість відчуження відповідачкою спірного майна, що може істотно ускладнити чи унеможливити виконання в майбутньому рішення суду, а також забезпечити ефективний захист і поновлення порушених прав та інтересів позивача.
Будь-які права інших осіб, що не є учасниками судового процесу, не порушуються у зв`язку із вжиттям такого заходу.
Суду першої інстанції було надано достатньо доказів і наведено значимі факти того, що захист прав, свобод та інтересів позивача у зазначеній справі є неможливим без вжиття заходів забезпечення позову у виді накладення арешту на майно.
Разом з тим, у задоволенні вимоги заявника про заборону іншим особам вчиняти будь-які дії щодо квартири слід відмовити, оскільки наслідком накладення арешту на визначене майно є, зокрема, заборона його відчуження та внесення змін щодо права власності.
Крім того, колегія суддів зауважує, що накладення арешту на спірну квартиру є достатнім засобом забезпечення позовних вимог заявлених стороною позивача.
Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Частиною 2 статті 376 ЦПК України визначено, що порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
З урахуванням норм процесуального законодавства,   висновків Верховного Суду, виходячи з оцінки доводів позивача щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову з урахуванням розумності, обґрунтованості, адекватності та співмірності вимог позивача щодо забезпечення позову та доказів, наданих в обґрунтування таких доводів, суд першої інстанції помилково не застосував заходи забезпечення позову, а відтак ухвала підлягає скасуванню, з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення заяви про забезпечення позову.
 
Керуючись ст.ст. 365, 367,369,374,376,381 - 384   ЦПК України, апеляційний суд,
                                                               ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити частково.
Ухвалу Подільського районного суду міста Києва від 23 січня 2024 року скасувати та ухвалити по справі нове судове рішення про часткове задоволення заяви ОСОБА_1 .
Накласти арешт на квартиру АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності ОСОБА_2 .
В решті вимог заяви відмовити.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий                                                                 Т.О. Писана
 
Судді                                                                             К.П. Приходько
 
                                                                                       С.О. Журба