П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 травня 2024 року 
м. Рівне

Справа № 569/7269/20
Провадження № 22-ц/4815/582/24

Головуючий у Рівненському міському суді 
Рівненської області: суддя Панас О.В.
Рішення суду першої інстанції 
(вступна і резолютивна частини) проголошено:
о 09 год. 16 хв. 20 лютого 2024 року 
у м. Рівне Рівненської області
Повний текст рішення складено: 29 лютого 2024 року

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючий: Хилевич С.В.
судді: Ковальчук Н.М., Шимків С.С.
секретар судового засідання: Андрошулік І.А.

учасники справи: 
позивач – ОСОБА_1 ;
відповідач1 – ОСОБА_2 ;
відповідач2 – ОСОБА_3 ;
відповідач3 – ОСОБА_4 ;
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору,: приватний нотаріус Рівненського міського нотаріального округу Рівненської області Хомутовський Віталій Станіславович;

за участі: ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , представників сторін – адвокатів Грабовського Віталія Анатолійовича, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 – адвоката Лук`янової Марії Леонідівни, приватного нотаріуса Рівненського міського нотаріального округу Рівненської області Хомутовського Віталія Станіславовича і ОСОБА_3 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 20 лютого 2024 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору,: приватний нотаріус Рівненського міського нотаріального округу Рівненської області Хомутовський Віталій Вячеславович; про визнання довіреності недійсною, визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, витребування майна з чужого незаконного володіння, скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно записів про право власності,
в с т а н о в и в:
У травні 2020 року в суд звернулася ОСОБА_1 з позовом до  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа, яка самостійних вимог щодо предмета спору,: приватний нотаріус Рівненського міського нотаріального округу Хомутовський В.С.; де, з урахуванням уточнених вимог, просила визнати недійсною довіреність від 06 жовтня 2016 року, видану ОСОБА_1 на ім`я ОСОБА_2 , посвідчену приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Хомутовським В.С., зареєстровану в реєстрі за №655; визнати недійсним з моменту його укладення договір купівлі-продажу квартири, укладений 13 червня 2017 року між ОСОБА_1 , від імені якої діяла ОСОБА_2 , та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Матвійчуком О.С., зареєстрований в реєстрі за №1260; витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 квартиру      АДРЕСА_1 ; скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про право власності 20879023 від 13 червня 2017 року 14:11:58 про реєстрацію за ОСОБА_3 права приватної власності на квартиру      АДРЕСА_1 , рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 35644588 від 13.06.2017 14:32:33, приватний нотаріус Матвійчук О.С., Рівненський міський нотаріальний округ, Рівненська область; скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про право власності 21728838 від 04.08.2017 13:36:06 про реєстрацію за ОСОБА_4 права приватної власності на квартиру      АДРЕСА_1 , рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 36475625 від 04.08.2017 13:36:17, приватний нотаріус Філіпов М.М., Рівненський міський нотаріальний округ, Рівненська область. 
Мотивуючи свої вимоги, позивачем вказувалося, що 31 травня 2017 року виконавчим комітетом Рівненської міської ради Рівненської області (далі – міськвиконком) видано ОСОБА_1 свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_2 . Право власності зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 08 червня 2017 року державним реєстратором Комунального підприємства «Рівненське міське бюро технічної інвентаризації» Рівненської області Нестор Н.С. за номером запису про право власності: 20823352, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна:1270120656101.  
13 червня 2017 року їй стало відомо про укладення договору купівлі-продажу квартири між ОСОБА_1 , від імені якої діяла ОСОБА_2 на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Хомутовським B.C. 06 жовтня 2016 року за реєстровим № 655, та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Матвійчуком О.С. за реєстровим №1260 (далі – договір купівлі-продажу №1260). За цим договором представник продавця передав майно, а саме належну позивачу на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_2 , у власність покупцю, а покупець прийняв у власність це майно і сплатив за нього продавцю в особі представника обумовлену в договорі грошову суму (пункт 1 договору купівлі–продажу №1260). У пункті 6 договору купівлі-продажу №1260 зазначалося, що продаж квартири здійснено за 260 000 гривень, які сплачені покупцем продавцю в особі представника до підписання цього договору. Проте ОСОБА_1 ніколи не видавала довіреності на ім`я ОСОБА_2 на розпорядження її нерухомим майном, не укладала договору купівлі-продажу №1260 через представника, не брала участі в укладенні договору та жодній іншій особі не доручала укладати такі угоди.                                                                          
Вважає, що відсутність волевиявлення позивача щодо надання ОСОБА_7 будь-яких повноважень на розпорядження її майном свідчить також і про відсутність її волі на відчуження нерухомого майна. У зв`язку із такими протиправними діями ОСОБА_7 вона звернулася до правоохоронних органів із заявою про вчинення злочину. Ухвалою слідчого судді Рівненського міського суду Рівненської області від 27 липня 2017 року у справі №569/11441/17 накладено арешт на квартиру у АДРЕСА_3 , власником якої згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна є ОСОБА_3 , та позбавлено власника й інших осіб, що мають повноваження на речові права, можливості розпоряджатись будь-яким чином цим майном та використовувати його до прийняття процесуального рішення у кримінальному провадженні. З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 13.03.2019 видно, що незважаючи на наявність арешту на квартиру АДРЕСА_2 , 04 серпня 2017 року укладено договір купівлі-продажу відповідного нерухомого майна між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Філіповим М.М., зареєстрований в реєстрі за №521 (далі - договір купівлі-продажу №521). Оскільки ОСОБА_1 не видавала довіреності для ОСОБА_7 на розпорядження своїм майном, ця довіреність та договір купівлі-продажу №1260 від її імені були вчинені без наявності волевиявлення позивача, що є підставою для визнання недійсними таких правочинів. Тобто квартира АДРЕСА_2 вибула із володіння позивача поза її волею, що є підставою згідно зі ст. 388 ЦК України на її витребування у ОСОБА_8 , яка за даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно є титульним власником цієї нерухомості. 
З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 13.03.2019 вбачається, що для реєстрації права власності за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на спірну квартиру надавалося, серед іншого, договір купівлі-продажу від 13 червня 2017 року №1260 та договір купівлі-продажу від 04 серпня 2017 року за №521.
Беручи до уваги те, що договір купівлі-продажу №1260 є недійсним з огляду на його укладення поза волею власника квартири - ОСОБА_1 , а договір купівлі-продажу №521, укладений між ОСОБА_3 як продавцем, що не набув належним чином право власності на спірну квартиру, та ОСОБА_4 як покупцем в період дії арешту на таке майно згідно з ухвалою слідчого судді Рівненського міського суду Рівненської області від 27 липня 2017 року у справі №569/11441/17, записи в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за такими особами підлягають скасуванню. При цьому вартість квартири, яку позивач просила витребувати з чужого незаконного володіння становить 782 000 гривень відповідно до довідки про вартість від 20 жовтня 2020 року, що надана Товариством з обмеженою відповідальністю «Лекс Статус», сертифікат суб`єкта оціночної діяльності №865/20 від 30 вересня 2020 року.  
Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 20 лютого 2024 року позов задоволено частково.
Визнано недійсною довіреність від 06 жовтня 2016 року, видану від імені ОСОБА_1 на ім`я ОСОБА_2 , посвідчену приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Хомутовським В.С., зареєстровану в реєстрі за № 655.   
Визнано недійсним з моменту його укладення договір купівлі-продажу квартири, укладений 13 червня 2017 року між ОСОБА_1 , від імені якої діяла ОСОБА_2 , та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Матвійчуком О.С., зареєстрований в реєстрі за № 1260.
У задоволенні решти вимог позивачу відмовлено.
Стягнуто солідарно з ОСОБА_2  та ОСОБА_3  судові витрати в сумі 1 681, 60 гривень у прибуток державного бюджету.  
На рішення Рівненського міського суду від 20 лютого 2024 року ОСОБА_1 , представником ОСОБА_2  – адвокатом Лук`яновою М.Л., приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Рівненської області Хомутовським В.С. і ОСОБА_3  подано апеляційні скарги.       
У своїй апеляційній скарзі ОСОБА_1 , вважаючи оскаржуване рішення в частині відмови у витребуванні з чужого незаконного володіння ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 квартири АДРЕСА_2 незаконним і необґрунтованим, що полягало у невідповідності висновків суду обставинам справи, неповноті з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушенні норм процесуального права та незастосуванні норм матеріального права, які підлягали до застосування, просить його в цій частині скасувати, задовольнивши відповідну вимогу позивача.
Обґрунтовуючи її, зазначалося про неврахування судом положень ст.ст. 317, 321, 388 ЦК України, правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 18 липня 2019 року у справі №754/10050/16-ц, Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі №359/3373/16-ц, від 14 грудня 2022 року у справі №461/12525/15-ц та від 04 липня 2018 року у справі №653/1096/16-ц, а також Верховного Суду України від 11 лютого 2015 року у справі №6-1цс15, від 16 квітня 2014 року у справі №6-14цс13.
Посилається на те, що спірна квартира вибула із власності позивача поза її волею, на підставі договору купівлі-продажу від 13 червня 2017 року, укладеного від імені ОСОБА_1 особою, яка не була наділена будь-якими повноваженнями – ОСОБА_2 , який визнаний судом недійсним, а ОСОБА_4 набула право власності на це майно за відплатним правочином і є кінцевим набувачем. Тому квартира АДРЕСА_2 є майном, яке може бути витребуване з чужого незаконного володіння незалежно від того, чи доведено факт добросовісності останнього набувача майна, адже це майно вибуло із її володіння не з її волі іншим шляхом. При цьому висновок суду про те, що ОСОБА_4 є добросовісним набувачем суперечить обставинам справи. 
Вважає, що виявивши належну обачність, ОСОБА_4 не могла не з`ясувати те, що набуття ОСОБА_3 спірної квартири є незаконним, оскільки реальний власник цього майна (позивач) ще в липні 2017 року приходила до квартири у зв`язку з повідомленнями сусідів про те, що хтось почав виносити її меблі та особисті речі. Також ОСОБА_4 як мешканець багатоквартирного будинку, де розташована спірна квартира, не могла не знати від сусідів про наявність конфліктної ситуації щодо майна. Разом з тим вона погодилася на укладення 04 серпня 2017 року договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 у той час, коли на неї було накладено арешт відповідно до ухвали слідчого судді Рівненського міського суду від 27 липня 2017 року.
Зверталася увага на існування принципів мирного володіння особи майном, справедливого балансу інтересів осіб, пропорційності заходу втручання у право на мирне володіння майном та неможливості позбавлення власності не інакше, як в інтересах суспільства, що закріплені у ст. 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, рішеннях Європейського суду з прав людини від 23 січня 2014 року у справі "East\West Alliance Limited проти України", від 20 жовтня 2011 року у справі "Рисовський проти України" та від 16 лютого 2017 року у справі "Кривенький проти України".
Крім того, цивільне законодавство передбачає як право витребування майна власником, так і визначає правові наслідки вилучення товару у покупця на користь третьої особи на підставах, що виникли до його продажу, зокрема і право на відшкодування продавцем покупцю завданих збитків, на що має право ОСОБА_4 , пред`явивши відповідний позов до ОСОБА_3 . Отже, у разі витребування спірної квартири з володіння кінцевого набувача чинне законодавство надає йому ефективні засоби юридичного захисту, а витребування майна у ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 є пропорційним меті захисту права приватної власності останньої. Такий правовий підхід окреслено у висновках постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2023 року у справі №206/4841/20, а також постановах Верховного Суду від 09 серпня 2023 року у справі №404/5748/17, від 08 січня 2024 року у справі №357/2478/21, від 12 липня 2023 року у справі №757/61314/18-ц і від 22 березня 2023 року у справі №753/19588/19.
Представник ОСОБА_2 – адвокат Лук`янова М.Л. у поданій апеляційній скарзі покликалася на помилковість рішення суду першої інстанції в частині задоволення вимог позивача внаслідок порушення норм процесуального права, неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, які суд визнав установленими, невідповідності висновків суду обставинам справи і неправильного застосування норм матеріального права. 
Заявником зверталася увага на нез`ясування судом того, як саме позивач дізналася про продаж спірної квартири 13 червня 2017 року, тобто у день укладення відповідного договору купівлі-продажу. Ця обставина в подальшому спонукала до формування хибних висновків, які було покладено в основу оскаржуваного рішення. У переконання про задоволення заявлених вимог суд поклав єдиний доказ – висновок у судовій почеркознавчій експертизі №8449 від 09 вересня 2020 року, що зроблений на виконання постанови слідчого від 27 липня 2020 року, який вважає недопустимим доказом.
Натомість висновок у судовій почеркознавчій експертизі №СЕ-19/118-22/8779-ПЧ від 20 жовтня 2022 року вказує про те, що підпис від імені позивача у колонці "Підписи осіб (їх представників), які звернулися за вчиненням нотаріальних дій" у реєстрі нотаріальних дій №655 від 06.10.2016 приватного нотаріуса Рівненського міського нотаріального округу Хомутовського В.С. вірогідно виконаний ОСОБА_1 . Рукописні записи ОСОБА_1 у цій колонці виконані позивачем, а підпис від її імені у графі "09 червня 2017 року ____Н. ОСОБА_9 " в розписці від 09 червня 2017 року про отримання ОСОБА_2 від ОСОБА_1 10 000 доларів США за продаж спірної квартири виконаний ОСОБА_1 . Підпис від її імені у графі "25 травня 2017 року ____Н. ОСОБА_9 " в заяві від 25 травня 2017 року, виданій позивачем про отримання коштів від ОСОБА_2 у розмірі 520 000 гривень, що еквівалентно 20 000 доларів США, на лікування ОСОБА_10 , виконаний ОСОБА_1 . При цьому у розписці зазначено, що ОСОБА_2 діє від імені ОСОБА_1 на підставі довіреності від 06 жовтня 2016 року. Відповідно до ч. 5 ст. 52 Закону України "Про нотаріат" запис у реєстрі є доказом вчинення нотаріальної дії.
З огляду на наведені обставини суд зробив висновок, який не відповідає ним же встановленим обставинам про необізнаність позивача про продаж належної їй квартири та про відсутність її волевиявлення на такий продаж. При цьому судом не мотивовано, чим спростовано ці докази та чому їх не покладено в основу своїх же висновків, що свідчить про порушення норм процесуального права.
Також судом не відображено те, що позивач не спростувала факту видачі нею розписки про отримання грошових коштів із зазначенням у т.ч. повноважень представника.
Вважає, що суд не встановив тих обставин, що оціночна вартість відчужуваної квартири відповідно до пункту 7 договору купівлі-продажу склала 127 085 гривень на підставі звіту про оцінку майна від 08 червня 2017 року, тоді як у пункті 6 цього договору зазначено, що ціна квартири склала 260 000 гривень, які сплачені покупцем продавцю в особі представника до підписання цього договору. Курс долара США до національної валюти України станом на 09 вересня 2017 року, тобто на день передачі коштів ОСОБА_1 , Національним банком України встановлено на рівні 25, 9543 гривні за 1 долар США. Отже, 260 000 гривень було еквівалентно 10 017 доларів США, які 09 червня т2017 року були передані від ОСОБА_2 до ОСОБА_1 в сумі 10 000 доларів США.
Судом не дано належної оцінки тому, що раніше - до приватизації квартири АДРЕСА_2 та підготовки її до продажу позивач звернулася до суду за зняттям з реєстрації у спірній квартирі своєї онуки – ОСОБА_10 , а 09 березня 2017 року її було знято з цього обліку на підставі рішення Рівненського міського суду від 24 січня 2017 року. Також залишено без уваги взаємозв`язок наявних доказів у справі із розпискою ОСОБА_1 від 09 червня 2017 року про отримання коштів від ОСОБА_2 за продаж квартири та листом від 10 травня 2022 року директора Приватного підприємства-фірми "Еліс", де зазначалося про передачу коштів за продаж квартири. Сумнівними вважає записи позивача у заяві від 07 серпня 2017 року про скоєння злочину, де зазначала про себе як про власника квартири АДРЕСА_2 , а також у копії свідоцтва про право власності (повторного) від 07 серпня 2017 року, де нею ж дописано про отримання копії повторно внаслідок крадіжки першого примірника.
На її думку, сама по собі вказівка суду про правову позицію, зафіксовану у постанові Верховного Суду України від 12 лютого 2014 року у справі №6-165цс13, не свідчить про її застосування при ухваленні оскаржуваного рішення.
Не згодна із відсутністю висновків в оскаржуваному рішенні з приводу пояснень у судовому засіданні приватного нотаріуса Рівненського міського нотаріального округу Хомутовського В.С., а також пояснень ОСОБА_1 щодо припинення сплати комунальних платежів після продажу, залишення її речей у квартирі після відчуження, звільнення квартири від речей ще до її продажу.
З наведених міркувань просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 та ухвалити нове – про відмову у позові в цій частині. 
ОСОБА_11 у своїй апеляційній скарзі вважає оскаржуване рішення незаконним і необґрунтованим, фактично покликаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права.
На її обґрунтування вказувалося про залишення без уваги того, що із дослідженого в суді першої інстанції висновку експерта у судовій почеркознавчій експертизі №СЕ-19/118-22/8779-ПЧ від 20 жовтня 2022 року видно, що позивач мала волевиявлення на відчуження квартири АДРЕСА_2 . Так, напередодні укладення оспорюваного правочину ОСОБА_1 отримала грошові кошти від ОСОБА_2 за продаж належної їй квартири, що підтверджено як зазначеним висновком експерта, так і визнанням цієї обставини в судовому засіданні самим позивачем.
При цьому в суді попередньої інстанції не було спростовано те, що заявником як нотаріусом встановлено особу ОСОБА_1 за її паспортом, копія якого міститься у нотаріальній справі №02-18, том №3. Поряд з тим перевірено і дієздатність позивача, установлено відповідність волі і волевиявлення ОСОБА_1 щодо вчинення нотаріальної дії. Більше того, в подальшому, 04 липня 2017 року, вона зверталася повторно до нього із заявою про скасування довіреності на ім`я ОСОБА_2 від 06 жовтня 2016 року за реєстровим №655 та проханням внести відомості про припинення дії довіреності до Єдиного реєстру довіреностей, чим визнала факт попереднього посвідчення відповідної довіреності.
З огляду на це вважав неправильно застосованими норми ст.ст. 202, 203, 215 ЦК України та викладений у постанові Верховного Суду України від 12 лютого 2014 року у справі №6-165цс13 правовий висновок.
Між тим, не було встановлено, що ОСОБА_2 не наділялася повноваженнями на вчинення правочину, а також, що вона діяла не у межах наданих їй прав. Отже, позивач, приймаючи грошові кошти за відчуження власної квартири і наділяючи на це відповідними повноваженнями представника, вчиняла активні дії, які підтвердили її волевиявлення на укладення оспорюваного договору. Тобто довіреність як односторонній правочин не може бути визнаною недійсною. 
Тому просить скасувати рішення Рівненського міського суду від 20 лютого 2024 року повністю, ухваливши нове – про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 .
Не погоджуючись із ухваленим рішенням, ОСОБА_12 подав на нього апеляційну скаргу, де вказував про неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права і неправильне застосування норм матеріального права.
Мотивуючи апеляційну скаргу, заявником зазначалося про вирішення спору без урахування правових позицій Верховного Суду, що викладені у постановах від 02 жовтня 2018 року у справі №910/18036/17 і від 06 листопада 2019 року у справі №439/67/14-ц, які зроблені при вирішенні подібних правовідносин.
При цьому у своєму рішенні суд сам вказує про надання на експертизу довіреності, яка є її другим примірником і на якій міститься підпис ОСОБА_1 , що зберігалася у нотаріуса та була вилучена у межах кримінального провадження. Тому вважає, що з огляду на норми ст.ст. 12, 13, 49, 6, 77, 81 ЦПК України, висновок у постанові Верховного Суду від 20 травня 2020 року у справі №573/1677/18, ст. 1 Закону України "Про судову експертизу", пункт 1.2.1 Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 08.10.1998 №53/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України від 26.12.2012 №1950/5), підпункту 1.1 Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення експертиз і експертних досліджень, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 08.10.1998 №53/5, пункт 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 1997 року №8 "Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах" висновок судової почеркознавчої експертизи №8440 від 09 вересня 2020 року є неналежним доказом, який не міг бути прийнятий судом внаслідок недодержання вимог законодавства при призначенні та проведенні експертизи.
Щодо пояснень у судовому засіданні представника відповідача – адвоката Лук`янової М.Л. про відсутність оригінала довіреності від 06 жовтня 2016 року, то вважає, що суд не дав їм відповідної правової оцінки.
Разом з тим Рівненським науково-дослідним експертно-криміналістичним центром УМВС України в Рівненській області проведено почеркознавчу експертизу, за результатами якої судовий експерт зробив висновок про те, що підпис від імені ОСОБА_1 у Реєстрі для реєстрації нотаріальних дій приватного нотаріуса Рівненського міського нотаріального округу Хомутовського В.С. від 06 жовтня 2016 року виконаний ОСОБА_1 . Тобто позивач дійсно перебувала у нотаріуса під час укладення довіреності 06 жовтня 2016 року, що також підтверджено і поясненнями самого ОСОБА_11 .
Зважаючи на викладене, просить рішення суду першої інстанції скасувати частково, відмовивши в задоволенні вимог ОСОБА_1 про визнання недійсною довіреності і визнання недійсним з моменту його укладення договору купівлі-продажу квартири, а в решті судове рішення – залишити без змін.
Заслухавши суддю-доповідача, думку осіб, які беруть участь у справі і з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи заявників, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги ОСОБА_11 та часткове задоволення решти апеляційних скарг.
З матеріалів справи вбачається, що 10 травня 2022 року директор Приватного підприємста – фірми "Еліс" своїм листом пояснив, що в жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до цього підприємства з наміром укласти договір про надання послуг з метою продажу квартири АДРЕСА_2 . Між ними виникли договірні правовідносини і саме з цією метою у зв`язку з похилим віком нею було видано довіреність на працівника підприємства - ОСОБА_2 . Перед укладенням договору купівлі-продажу квартири позивачу було передано кошти за її продаж, після отримання яких вона знялася з реєстрації у житловому приміщенні. 24 січня 2017 року заочним рішенням Рівненського міського суду її позов задоволено і визнано ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_2 . 13 червня 2017 року між ОСОБА_2 , яка діяла на підставі довіреності ОСОБА_1 , та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_4 (т. 2 а.с. 16, 19-22).
Відповідно до розписки від 09 червня 2017 року ОСОБА_1 отримала від ОСОБА_2 , яка діяла від її імені, грошові кошти у розмірі 10 000 доларів США за продаж квартири АДРЕСА_2 . Також вона своїм підписом стверджувала, що не має претензій щодо продажу квартири, про наслідки і цивільно-правову відповідальність повідомлена (т. 2 а.с. 17).
Заявою від 25 травня 2017 року позивач підтвердила, що отримала від ОСОБА_2 520 000 гривень, що еквівалентно 20 000 доларів США за курсом Національного банку України, на лікування онуки ОСОБА_10 , що проживає з нею у АДРЕСА_5 . Зауважено, що зміст цієї заяви відповідає її волі, є зрозумілим і підписано без обману та тиску (т. 2 а.с. 18).
06 жовтня 2016 року ОСОБА_1 складено (видано) довіреність за реєстраційним №655 на користь ОСОБА_2 , за умовами якої уповноважила свого представника, зокрема, управляти і розпоряджатися усім належним на праві власності рухомим і нерухомим майном, у т.ч. житловими будинками, квартирами, будівлями та приміщеннями, земельними ділянками, гаражами, транспортними засобами, цінними паперами, укладати усі не заборонені законом правочини, договори щодо управління та розпорядженням майном, у т.ч. купувати, продавати, приймати в дар, обмінювати, здавати в оренду, передавати в заставу (іпотеку) за її зобов`язаннями і приймати в заставу (іпотеку) будь-яке майно, здійснювати розрахунки за укладеними правочинами, договорами, укладати договори про розірвання, припинення, зміну умов договорів та правочинів, попередні договори тощо (т. 1 а.с. 195-195, зв.).
31 травня 2017 міськвиконкомом видано ОСОБА_1 свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_2 , на підставі відповідного наказу від 31 травня 2017 року № 2321. Право власності за позивачем зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 08 червня 2017 року державним реєстратором Комунального підприємства «Рівненське міське бюро технічної інвентаризації» Рівненської області Нестор Н.С. за номером запису про право власності: 20823352, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна:1270120656101 (т.1.а.с.7)
13 червня 2017 року між ОСОБА_1 як продавцем, від імені якої діяла ОСОБА_2 відповідно до посвідченої 06 листопада 2016 року приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Хомутовським B.C. довіреності за реєстровим № 655, та ОСОБА_3 як покупцем укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , що посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Матвійчуком О.С. за реєстровим №1260 (т.1.а.с.8-12).                                               
За його умовами, представник продавця передав належну ОСОБА_1 на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_2 , у власність покупцю, а покупець прийняв у власність вказане майно, виплативши за нього продавцю в особі представника 260 000 гривень, які сплачені покупцем на користь продавця в особі представника до підписання цього договору (пункти 1, 6 договору купівлі-продажу №1260).
В подальшому, 04 липня 2017 року, ОСОБА_1 звернулася до приватного нотаріуса Рівненського міського нотаріального округу Хомутовського В.С. з заявою про скасування оспорюваної довіреності і проханням внести відомості про припинення дії довіреності до Єдиного реєстру довіреностей. Тоді ж довіреність нотаріусом було скасовано.
Того ж дня вона звернулася до правоохоронних органів із заявою про вчинення злочину. О 19 год. 31 хв. 04 липня 2017 року заяву позивача внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань і зареєстровано кримінальне провадження за №12017180010004476 (т. 1 а.с. 13).
Ухвалою слідчого судді Рівненського міського суду від 27 липня 2017 року у справі №569/11441/17 накладено арешт на зазначену квартиру, титульним власником якої відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна є ОСОБА_3 , і позбавлено власника та інших осіб, що мають відповідне право, можливості розпоряджатися будь-яким чином цим майном та використовувати його до прийняття процесуального рішення у кримінальному провадженні. При цьому виконання ухвали доручено слідчому Рівненського відділу поліції ГУНП в Рівненській області старшому лейтенанту поліції Синиці Т.В. (т.1 а.с.14-16).
Разом з тим встановлено, що ухвалу слідчого судді виконано не було, арешт на квартиру АДРЕСА_2 не накладено, а власник та інші особи, що мають відповідне право, не позбавлялися можливості розпоряджатися цим майном.                                              
З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 13.03.2019 видно, що 04 серпня 2017 року укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , що посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Філіповим М.М., зареєстрований в реєстрі за №521 (т.1 а.с.17). 
Вважаючи, що довіреність від 06 жовтня 2016 року є недійсною внаслідок відсутності її волевиявлення при видачі одностороннього правочину, що призвело до недійсності оспорюваного договору купівлі-продажу №521, укладеного між ОСОБА_3 як продавцем, що не набув належним чином право власності на спірну квартиру, та ОСОБА_4 як покупцем в період дії арешту на таке майно згідно з ухвалою слідчого судді Рівненського міського суду від 27 липня 2017 року у справі №569/11441/17, у травні 2020 року, в суд звернулася ОСОБА_1 через свого представника – адвоката Грабовського В.А. з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа без самостійних вимог на предмет спору приватний нотаріус Рівненського міського нотаріального округу Хомутовський В.С.; де просила визнати недійсною довіреність від 06 жовтня 2016 року, видану ОСОБА_1 на ім`я ОСОБА_2 , посвідчену приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Хомутовським В.С., зареєстровану в реєстрі за №655; визнати недійсним з моменту його укладення договір купівлі-продажу квартири, укладений 13 червня 2017 року між ОСОБА_1 , від імені якої діяла ОСОБА_2 , та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Матвійчуком О.С., зареєстрований в реєстрі за №1260; витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 квартиру      АДРЕСА_1 ; скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про право власності 20879023 від 13 червня 2017 року 14:11:58 про реєстрацію за ОСОБА_3 права приватної власності на квартиру      АДРЕСА_1 , рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 35644588 від 13.06.2017 14:32:33, приватний нотаріус Матвійчук О.С., Рівненський міський нотаріальний округ, Рівненська область; скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про право власності 21728838 від 04.08.2017 13:36:06 про реєстрацію за ОСОБА_4 права приватної власності на квартиру      АДРЕСА_1 , рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 36475625 від 04.08.2017 13:36:17, приватний нотаріус Філіпов М.М., Рівненський міський нотаріальний округ, Рівненська область. 
Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив із часткової доведеності та обгрунтованості вимог позивача, адже висновком експерта у судовій почеркознавчій експертизі від 09 вересня 2020 року №8449 підтверджено те, що підпис у графі з текстом "Підпис" біля рукописного тексту зі змістом " ОСОБА_1 " на умовно задній сторінці довіреності від 06.10.2016, виданої ОСОБА_1 на ім`я ОСОБА_2 , виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою. Даний висновок експерта судом визнано належним доказом, а тому довіреність визнано недійсною в зв`язку із тим, що позивач не видавала довіреності на ім`я ОСОБА_13 , тобто волевиявлення учасника правочину не було вільним. При цьому враховано, що учасники справи на спростування цього доказу з клопотанням про призначення відповідної експертизи у цивільній справі не зверталися.
Щодо оспорюваного договору купівлі-продажу від 13 червня 2017 року №1260, то з огляду на відсутність відповідного волевиявлення ОСОБА_1 , цей правочин також визнано недійсним.
Разом з тим суд залишив без задоволення позов у частині витребування з чужого незаконного володіння ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 квартири      АДРЕСА_1 ; скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису про право власності 20879023 від 13 червня 2017 року 14:11:58 про реєстрацію за ОСОБА_3 права приватної власності на квартиру      АДРЕСА_1 , і скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису про право власності 21728838 від 04.08.2017 13:36:06 про реєстрацію за ОСОБА_4 права приватної власності на квартиру      АДРЕСА_1 . Підставою для таких висновків було те, що заявлені вимоги суперечать принципу пропорційності і балансу інтересів сторін та суспільства, а ОСОБА_4 як добросовісний набувач у разі задоволення позову втрачала би майно та сама була б змушена шукати способи компенсації своїх втрат, що є неприйнятним і покладало б на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар. Отже, необгрунтованими визнано і похідні вимоги ОСОБА_1 про скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно записів про реєстрацію за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 права власності на спірну квартиру.
Проте з такими висновками погодитися не можна.
Згідно зі ст.ст. 202-204, 215-216, 237-239, 244-245, 248-249 ЦК України  правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами.
Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила.
Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами.
Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.
Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.
Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. 
Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. 
Представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.
Не є представником особа, яка хоч і діє в чужих інтересах, але від власного імені, а також особа, уповноважена на ведення переговорів щодо можливих у майбутньому правочинів.
Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.
Представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє.
Представник не може вчиняти правочин, який відповідно до його змісту може бути вчинений лише особисто тією особою, яку він представляє.
Представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.
Правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє.
Представництво, яке грунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю.
Представництво за довіреністю може грунтуватися на акті органу юридичної особи.
Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.
Форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин.
Представництво за довіреністю припиняється, зокрема, у разі скасування довіреності особою, яка її видала;
 Особа, яка видала довіреність, за винятком безвідкличної довіреності, може в будь-який час скасувати довіреність або передоручення. Відмова від цього права є нікчемною.
Особа, яка видала довіреність і згодом скасувала її, повинна негайно повідомити про це представника, а також відомих їй третіх осіб, для представництва перед якими була видана довіреність.
Права та обов`язки щодо третіх осіб, що виникли внаслідок вчинення правочину представником до того, як він довідався або міг довідатися про скасування довіреності, зберігають чинність для особи, яка видала довіреність, та її правонаступників. Це правило не застосовується, якщо третя особа знала або могла знати, що дія довіреності припинилася.
Відповідно до ст.ст. 7, 43, 45, 52 Закону України "Про нотаріат" нотаріуси або посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, у своїй діяльності керуються Конституцією України, законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, Міністерства юстиції України та його територіальних органів, а в Автономній Республіці Крим - також нормативно-правовими актами Верховної Ради Автономної Республіки Крим і Ради міністрів Автономної Республіки Крим.
Не допускається вчинення нотаріальної дії у разі відсутності осіб - її учасників або їх уповноважених представників.
При вчиненні нотаріальної дії нотаріуси, посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, встановлюють особу учасників цивільних відносин, які звернулися за вчиненням нотаріальної дії.
При посвідченні правочинів і вчиненні інших нотаріальних дій у випадках, передбачених законодавством, нотаріусом перевіряється справжність підписів учасників правочинів та інших осіб, які звернулися за вчиненням нотаріальної дії.
Нотаріально посвідчувані правочини, а також заяви та інші документи підписуються у присутності нотаріуса. Якщо заява чи інший документ підписані за відсутності нотаріуса, особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, повинна особисто підтвердити, що документ підписаний нею.
Якщо фізична особа внаслідок фізичної вади або хвороби не може власноручно підписати документ, то за її дорученням у її присутності та в присутності нотаріуса цей документ може підписати інша особа. Про причини, з яких фізична особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, не могла підписати документ, зазначається у посвідчувальному написі. Правочин за особу, яка не може підписати його, не може підписувати особа, на користь або за участю якої його посвідчено.
Про всі нотаріальні дії, вчинені нотаріусами або посадовими особами органів місцевого самоврядування, робиться запис у реєстрах для реєстрації нотаріальних дій після того, як нотаріус зробить посвідчувальний напис на документі або підпише документ, що ним видається.
Кожна нотаріальна дія реєструється під окремим порядковим номером. Номер, під яким нотаріальна дія зареєстрована, зазначається на документі, що видається нотаріусом, чи в посвідчувальному написі.
Реєстр для реєстрації нотаріальних дій повинен бути прошнурований, аркуші пронумеровані. Кількість аркушів у реєстрі повинна бути засвідчена підписом посадової особи відповідного територіального органу Міністерства юстиції України та його печаткою. Кожний нотаріус веде окремий реєстр.
Запис у реєстрі робиться чітко, розбірливо, із заповненням усіх граф, передбачених за встановленою формою. Не допускаються підчистки, дописки, інші незастережні виправлення та запис олівцем.
Запис у реєстрі є доказом вчинення нотаріальної дії.
Порядок ведення реєстрів для реєстрації нотаріальних дій та їх форма встановлюються Міністерством юстиції України.
За правилами частини четвертої ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права при вирішенні спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
З правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 12 лютого 2014 року у справі № 6-165цс13, вбачається, що вирішуючи питання про наявність чи відсутність в учасника правочину волевиявлення на його вчинення, суду слід виходити з ретельного дослідження наявних у справі доказів як кожного окремо, так і їх в сукупності. Зокрема, у разі вчинення правочину представником, суду необхідно з`ясувати, чи був наділений представник його довірителем повноваженнями на вчинення правочину, чи діяв він у межах наданих йому повноважень, а якщо ні, то чи схвалив в подальшому довіритель укладений представником в його інтересах правочин.
Отже, зазначені норми цивільного права свідчать про те, що правочин може бути визнано недійсним, якщо волевиявлення учасника правочину не є вільним, не відповідає його внутрішній волі.         
Згідно із ч.ч. 1, 5 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Жодна особа не може бути позбавлена права на участь у розгляді своєї справи у визначеному цим Кодексом порядку.                                  У частині третій ст. 2 ЦПК України передбачено, що однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у ст. 12 цього Кодексу.                
Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може грунтуватися на припущеннях.
Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Норми статей 95, 102 ЦПК України визначають, що письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.
Висновок експерта – це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обгрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складеному у порядку, визначеному законодавством. 
Верховний Суд у своїй постанові від 02 жовтня 2018 року у справі №910/18036/17 висловився про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.
Приходячи до переконання про помилковість оцінки судом першої інстанції доказів у справі, колегія суддів бере до уваги таке.
З висновку експерта у судовій почеркознавчій експертизі від 09 вересня 2020 року №8449, зробленому на підставі постанови слідчого СВ Рівненського ВП ГУНП в Рівненській області про призначення судово-почеркознавчої експертизи від 27 липня 2020 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12017180010004476 від 09 липня 2017 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України, видно, що підпис у графі з текстом "Підпис" на умовно задній стороні довіреності від 06 жовтня 2016 року, виданої ОСОБА_1 на ім`я ОСОБА_2 , виконаний не позивачем, а іншою особою.
Разом з тим висновком експерта у судовій почеркознавчій експертизі № СЕ-19/118-22/8779-ПЧ від 20 жовтня 2022 року, виконаному відповідно до ухвали Рівненського міського суду від 08 серпня 2022 року у цивільній справі №569/7269/20, підтверджується, що:
1. Підпис від імені ОСОБА_1 у колонці "Підписи осіб (їх представників), які звернулися за вчиненням нотаріальних дій" у реєстрі нотаріальних дій за № 655 від 06 жовтня 2016 року приватного нотаріуса Рівненського міського нотаріального округу Хомутовського В.С., вірогідно виконаний ОСОБА_1 .
Рукописні записи « ОСОБА_1 » у колонці «Підписи осіб (їх представників), які звернулися за вчиненням нотаріальних дій» у реєстрі нотаріальних дій, за №655 від 06.10.2016 приватного нотаріуса Рівненського міського нотаріального округу Хомутовського В.С., виконані ОСОБА_1 .
2. Підпис від імені ОСОБА_1 у графі «09 червня 2017 року ______- Н.О. Колесник» в розписці від 09.06.2017, виданій ОСОБА_1 про отримання від ОСОБА_2 грошових коштів у розмірі 10 000 (десять тисяч) доларів США за продаж квартири АДРЕСА_2 , загальною площею -48,50 м2, виконаний ОСОБА_1 . 
3. Підпис від імені ОСОБА_1 у графі «25 травня 2017року_____- Н.О. Колесник» в заяві, від 25.05.2017 року, виданій ОСОБА_1 про отримання коштів від ОСОБА_2 грошових коштів у розмірі 520 000 (п`ятсот двадцять тисяч гривень), що еквівалентно 20 000 (двадцять тисяч) доларів США по курсу Національного банку України на лікування онуки ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає зі мною за адресою: АДРЕСА_5 , виконаний ОСОБА_1  (т.2 а.с.75-86).                
При цьому апеляційним судом ураховується те, що значення прислівника "вірогідно", який застосований судовим експертом в абз. першому пункту 1 свого висновку, варто розуміти як "таке, що не викликає сумніву, безсумнівно" ("Сучасний тлумачний словник української мови": 100 000 слів / за заг. ред. д-ра філол. наук, проф. В.В.Дубічинського. – Х.: Видавничий дім "Школа", 2011. – С. 151).
Аналізуючи наявні у справі докази, береться до уваги те, що при вирішенні спірних правовідносин висновок експерта у судовій почеркознавчій експертизі від 09 вересня 2020 року №8449 з огляду на ст. 95 ЦПК України слід оцінювати як письмовий доказ, а не як висновок експерта у розумінні ст. 102 ЦПК України, адже його складено під час досудового розслідування у кримінальному провадженні №12017180010004476. 
Для проведення судової почеркознавчої експертизи у кримінальному провадженні №12017180010004476 експерту було надано не оригінал довіреності, що викладений на спеціальному бланку нотаріальних документів, а примірник довіреності, який знаходився без використання в архіві нотаріуса, а нотаріальні дії на його підставі не вчинялися.
Тобто порівняно з іншими доказами у справі сам по собі цей письмовий доказ внаслідок своєї необ`єктивності та сумнівності не може переконливо і обгрунтовано підтверджувати чи спростовувати обставини, які входять до предмета доказування у справі. 
Щодо висновку експерта у судовій почеркознавчій експертизі № СЕ-19/118-22/8779-ПЧ від 20 жовтня 2022 року у цивільній справі №569/7269/20, то колегія суддів вважає, що він не має переваги над іншими джерелами доказів, підлягає перевірці й оцінці за внутрішнім переконанням суду, яке має ґрунтуватися на всебічному, повному і об`єктивному розгляді усіх обставин справи в їх сукупності. Водночас разом із листом Приватного підприємства – фірми "Еліс" від 10 травня 2022 року, Реєстром для реєстрації нотарільних дій за 2016 рік, розпискою, виданою 09 червня 2017 року ОСОБА_1 про отримання від ОСОБА_2 10 000 доларів США за продаж квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 48, 5 м2, заявою, виданою позивачем 25 травня 2017 року про отримання від ОСОБА_2 520 000 гривень, що еквівалентно 20 000 доларів США за курсом Національного банку України, на лікування онуки ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що проживає разом з нею у АДРЕСА_5 , - спростовуються доводи ОСОБА_1 про те, що вона не підписувала довіреність від 06 жовтня 2016 року.
У сукупності зазначені докази є логічними та послідовними у своєму матеріально-правовому взаємозв`язку і не викликають сумнівів з приводу їх правдивості й достовірності. Тому встановлені на їх підставі обставини безперечно вказують про те, що ОСОБА_1 06 жовтня 2016 року видала на ім`я ОСОБА_2 довіреність, якою уповноважила представника управляти і розпоряджатися усім належним на праві власності рухомим і нерухомим майном, у т.ч. житловими будинками, квартирами, будівлями та приміщеннями, земельними ділянками, гаражами, транспортними засобами, цінними паперами, укладати усі не заборонені законом правочини, договори щодо управління та розпорядженням майном, у т.ч. купувати, продавати, приймати в дар, обмінювати, здавати в оренду, передавати в заставу (іпотеку) за її зобов`язаннями і приймати в заставу (іпотеку) будь-яке майно, здійснювати розрахунки за укладеними правочинами, договорами, укладати договори про розірвання, припинення, зміну умов договорів та правочинів, попередні договори тощо.
Поготів, сам по собі запис №655 від 06 жовтня 2016 року про видачу ОСОБА_1 довіреності на ім`я ОСОБА_2 у Реєстрі для реєстрації нотаріальних дій уже є доказом вчинення цієї нотаріальної дії (ч. 5 ст. 52 Закону України "Про нотаріат").
Отже, ОСОБА_1 , видавши 06 жовтня 2016 року оспорювану довіреність ОСОБА_2 , мала волевиявлення на відчуження квартири АДРЕСА_2 , а ОСОБА_2 при укладенні договору купівлі-продажу №1260 діяла у межах наданих їй довіреністю повноважень. Тобто вимоги позивача про недійсність в зв`язку з відсутністю волевиявлення цієї довіреності та подальшого договору купівлі-продажу від 13 червня 2017 року, зареєстрованого у реєстрі за №1260, є необгрунтованими і спростовуються сукупністю оцінених судом доказів.
Тому як взаємопов`язані з основними вимогами не підлягають до задоволення і похідні вимоги ОСОБА_1 – про витребування квартири АДРЕСА_2 з чужого незаконного володіння та скасування записів про право власності на ОСОБА_3 і ОСОБА_4 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
Як убачається, при вирішенні спірних правовідносин суд попередньої інстанції увагу на наведені обставини не звернув, що призвело до ухвалення рішення, яке не може залишатися чинним.
Згідно із пунктом 6 ст. 3 ЦК України справедливість, добросовісність та розумність є одними із загальних засад цивільного законодавства.
Перегляд судового рішення у суді апеляційної інстанції забезпечує виконання головного завдання appelatio – дати новим судовим розглядом додаткову гарантію справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист. Ця гарантія полягає в тому, що сам факт другого розгляду дозволяє уникнути помилки, що могла виникнути при першому розгляді. Апеляція, по суті, є надання новим судовим розглядом додаткової гарантії справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист. 
Підставою для скасування оскаржуваного рішення відповідно до пунктів 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело до порушення норм процесуального права і неправильного застосування норм матеріального права.
Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу приватного нотаріуса Рівненського міського нотарілаьног округу Хомутовського Віталія Станіславовича задовольнити, а апеляційні скарги ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 – адвоката Лук`янової Марії Леонідівни і ОСОБА_3 задовольнити частково.
Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 20 лютого 2024 року скасувати.
ОСОБА_1 відмовити у задоволенні позову до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору,: приватний нотаріус Рівненського міського нотаріального округу Рівненської області Хомутовський Віталій Вячеславович; про визнання довіреності недійсною, визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, витребування майна з чужого незаконного володіння, скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно записів про право власності.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.
Якщо в судовому засіданні оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено: 14.05.2024

Головуючий:                                                         С.В. Хилевич

Судді:                                                                 Н.М.Ковальчук

С.С.Шимків