ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3703/24 Справа № 175/277/23 	  	Головуючий у першій інстанції: Білоусова О. М. Суддя-доповідач: Красвітна  Т. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09 квітня 2024 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого –                         Красвітної Т.П., 
суддів:                                 Єлізаренко І.А., Свистунової О.В., 
за участю секретаря                 Сахарова Д.О., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 15 січня 2024 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання нерухомого майна особистою приватною власністю та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя,– 

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2023 року позивач ОСОБА_3 звернулась до суду з даним позовом, посилаючись на те, що між нею та відповідачем 20 вересня 2002 року було зареєстровано шлюб, який розірваний рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 01 червня 2022 року. Позивачці, на підставі свідоцтва про право власності, виданого 15 березня 2004 року Кіровською селищною радою Дніпропетровського району Дніпропетровської області, належить житловий будинок АДРЕСА_1 (раніше смт Кіровське). Право власності на нерухоме майно зареєстроване КП «Новомосковське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» 15 березня 2004 року. За весь період шлюбу між нею і ОСОБА_1 не виникало суперечок щодо зазначеного нерухомого майна. Відповідач весь цей час визнавав той факт, що даний будинок є його особистою приватною власністю і погоджувався в будь-який час надати згоду на його відчуження в разі потреби, тому що оформлення цього будинку як житлового відбулось в період шлюбу. Наприкінці 2022 року у позивачки виникла необхідність у продажу цього будинку. З цим питанням вона звернулась до нотаріуса, з метою оформлення договору купівлі-продажу будинку. Нотаріус роз`яснив їй, що такий договір неможливо оформити через відсутність згоди відповідача ОСОБА_1 . На даний час відповідач ОСОБА_1 відмовляється надати згоду на відчуження спірного житлового будинку. Оскільки свідоцтво про право власності на житловий будинок було отримане позивачкою під час перебування у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, відтак в силу норм Сімейного кодексу України вважається спільною сумісною власністю подружжя, що не відповідає дійсності. Даний житловий будинок особистою приватною власністю позивачки. Мати позивачки - ОСОБА_4 була членом садівничого товариства «Придніпровець», що знаходиться за адресою: Дніпропетровська область Дніпровський р-он, смт Обухівка, за нею була закріплена земельна ділянка № НОМЕР_1 площею 0,053 га, розташована на території садівничого товариства «Придніпровець». На даній земельній ділянці в 1990 році ОСОБА_4 власними зусиллями і на власні кошти побудувала садовий будинок, загальною площею 91,2 кв.м., житловою площею 55,3 кв.м, допоміжною площею 35,9 кв.м., а також сарай-вбиральню, колодязь, зливну яму, мощіння. У 1998 році ОСОБА_4 припинила членство в садівничому товаристві «Придніпровець» та передала членство, земельну ділянку та садовий будинок своїй дочці, тобто позивачці. З 1998 року і до теперішнього часу ОСОБА_3 є членом садівничого товариства «Придніпровець». Згідно Державного акту на право приватної власності на землю серія IV-ДП №074223, виданого 09 січня 1998 року Кіровською селищною радою народних депутатів, земельна ділянка № НОМЕР_1 площею 0,053 га, що знаходиться на території садівничого товариства «Придніпровець» Кіровської селищної ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області, була передана у приватну власність позивачки. Вона користувалась вказаною земельною ділянкою і садовим будинком. 11 грудня 1998 року, на підставі розпорядження Голови Дніпропетровської районної ради Дніпропетровської області №315-р від 08.12.1998 року, ОСОБА_3 отримала свідоцтво про право власності на садовий будинок № НОМЕР_1 в садівничому товаристві «Придніпровець». Таким чином, будинок АДРЕСА_1 в садівничому товаристві «Придніпровець» існував і був власністю позивачки, тобто набутий нею ще до реєстрації шлюбу з ОСОБА_1 . Цей будинок не було побудовано в шлюбі із відповідачем. На виконання рішення п`ятої сесії двадцять четвертого скликання Кіровської селищної ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області від 20 листопада 2002 року про приєднання земельних ділянок та передачу садових будинків садівничого товариства «Придніпровець» в житловий фонд Кіровської селищної ради позивачці Кіровською селищною радою було видане 15 березня 2004 року нове свідоцтво про право власності на нерухоме майно - будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 91,2 кв. метри, житловою площею 55,3 кв. метри. Право власності зареєстроване КП «Новомосковське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» 15 березня 2004 року. Отримання нового свідоцтва про право власності на спірний будинок і реєстрація права власності жодним чином не було підставою для виникнення права на будинок у відповідача ОСОБА_1 , оскільки це був той самий будинок в садівничому товаристві «Придніпровець», який до цього належав позивачці на підставі свідоцтва про право власності від 11 грудня 1998 року. Капітальний ремонт і реконструкція будинку з 1998 року не проводились, ніяких переобладнань за спільні грошові кошти сторони не здійснювали, в будинку з 1998 року по теперішній час постійно мешкає мати позивачки - ОСОБА_4 , яка за власні кошти підтримувала будинок в житловому стані. Тому, уточнивши позовні вимоги, позивачка просила визнати особистою приватною власністю ОСОБА_3 будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 87,6 кв. м., житловою площею 53,7 кв. м., що складається з приміщень: хола площею 11,4 кв. м., кухні площею 11,8 кв. м., санвузла площею 3,0 кв. м., вітальні площею 13,6 кв. м., сходової клітини площею 1,6 кв. м., комори площею 1,4 кв. м., разом по першому поверху : загальна площа 42,8 кв. м., житлова площа 13,6 кв. м., допоміжна площа 29,2 кв. м., по другому поверху : сходова клітина 3,5 кв. м., вбиральна шафа ) 0,4 кв. м., житлова кімната 15,7 кв. м., житлова кімната 24,4 кв. м., вбиральна шафа площею 0,8 кв. м., разом по мансардному поверху загальна площа 44,8 кв. м., житлова площа 40,1 кв.м., допоміжна площа 4,7 кв. м., усього по будинку : загальна площа 87,6 кв. м., житлова площа 53,7 кв. м., допоміжна площа 33,9 кв. м., який належить їй на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 15 березня 2004 року Кіровською селищною радою Дніпропетровського району Дніпропетровської області, на підставі рішення Кіровської селищної ради №142 від 21.10.2003 року (а.с. 80-88 т.1). 
У червні 2023 року ОСОБА_1 подав до суду зустрічну позовну заяву, обґрунтовуючи позов тим, що ОСОБА_3 помилково вважає особистою приватною власністю будинок АДРЕСА_1 . Шлюб між сторонами було зареєстровано 20 вересня 2002 року, а спірний будинок належить відповідачці за зустрічним позовом на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, яке видане 15.03.2004 року. ОСОБА_3 не спростовано презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте за час шлюбу. Більше того, за рахунок позивача здійснювалися реконструкція та ремонт спірного нерухомого майна. Тому ОСОБА_1 просив визнати у порядку поділу майна подружжя право власності за ОСОБА_1 на 1/2 частини спірного будинку АДРЕСА_1 (а.с. 124-125 т.1). 
Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 15 січня 2024 року позов ОСОБА_3 про визнання нерухомого майна особистою приватною власністю – задоволено. Визнано за ОСОБА_3 право особистої приватної власності на будинок АДРЕСА_1 , реєстраційний номер 5078748. В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя - відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 2755,00 грн. 
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового про відмову в задоволенні первісного позову ОСОБА_3 , задовольнивши зустрічні позовні вимоги у повному обсязі. 
Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення, виходячи з наступного. 
Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що першим користувачем ділянки № НОМЕР_1 в садівничому товаристві «Придніпровець» була ОСОБА_4 - мати ОСОБА_6 , яка в 1990 році за власні кошти побудувала на земельній ділянці №144 садовий будинок загальною площею 91,2 кв.м. У 1998 року ОСОБА_4 припинила своє членство у садівничому товаристві «Придніпровець» та передала членство, земельну ділянку та садовий будинок у власність своїй доньці ОСОБА_7 , яка є членом цього садівничого товариства. Це підтверджується довідкою садівничого товариства «Придніпровець» та копією свідоцтва про народження позивачки серії НОМЕР_2 , виданого Будинком щастя Жовтневого району м. Дніпропетровська 30.03.1979 року (а.с. 43, 44 т.1). 
09 січня 1998 року  ОСОБА_7 Кіровською селищною радою, на підставі рішення виконавчого комітету Кіровської селищної ради №20 від 22.05.1996, був виданий державний акт на право приватної власності на землю серії IV-ДП №074223, зареєстрований в книзі записів державних актів за №2204, відповідно до якого останній передано у приватну власність земельна ділянка площею 0,053 га, що розташована на території садового товариство «Придніпровець» Кіровської селищної ради, для ведення садівництва (а.с. 23 т.1). 
08 грудня 1998 року розпорядженням голови Дніпропетровської районної ради Дніпропетровської області №315-р “Про оформлення права власності на садовий будинок АДРЕСА_1 ОСОБА_7 ” оформлено право власності на садовий будинок АДРЕСА_1 за ОСОБА_7 (а.с. 27 т.1). 
На підставі вказаного вище розпорядження, 11 грудня 1998 року Дніпропетровською районною радою  ОСОБА_7 видане свідоцтво про право власності на садовий будинок АДРЕСА_1 , яке зареєстроване Колективним підприємством “Новомосковське міжрайонне бюро технічної інвентаризації” 11.12.1998 за №181 (а.с. 25 т.1). 
20 вересня 2002 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_8 у відділі реєстрації актів громадянського стану Жовтневого районного управління юстиції м. Дніпропетровська зареєстровано шлюб, актовий запис №931, що підтверджується копією свідоцтва про одруження від 20.09.2002 (а.с. 17, 44, 129 т.1). 
На виконання рішення п`ятої сесіі XXIV скликання Кіровськоі селищної Ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області від 20 листопада 2002 року Про приєднання земельних ділянок та передачу садових будинків садового товариства «Придніпровець» в житловий фонд Кіровської (нині - Обухівської) селищної ради, рішенням виконавчого комітету Кіровської селищної ради №142 від 21.10.2003 затверджено акт державної технічної комісії по прийманню в експлуатацію індивідуального житлового будинку, господарських будівель та споруд та признано право власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 (а.с. 28, 30, 43 т.1). 
Згідно змісту вказаного вище акту державної технічної комісії по прийманню в експлуатацію індивідуального житлового будинку, господарських будівель та споруд, прийнято в експлуатацію будинок АДРЕСА_1 , будівництво якого закінчене у 1990 році; увесь житловий будинок має 2 поверхи у складі 3 житлових кімнат, кухні, передпокою, комори, ванної, убиральні, житловою площею 55,3 кв.м., корисною площею 91,2 кв.м., площею забудови - 85,0 кв.м.; надвірні забудови складаються із сараю-убиральні, зливної ями, колодязя; упорядженість садиби складається з хвіртки, огорожі, мостіння (а.с. 30 т.1). 
ОСОБА_3 15 березня 2004 року, на підставі рішення виконкому №142 від 21.10.2003, Кіровською селищною радою було видане нове свідоцтво про право власності на нерухоме майно серії САА №501424 - будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 91,20 кв.м., житловою площею 55,30 кв.м. (а.с. 20, 132 т.1). 
Право власності ОСОБА_3 на будинок АДРЕСА_1 зареєстроване 15 березня 2004 року КП “Новомосковське міжрайонне бюро технічної інвентаризації”, що підтверджується копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №3067427 від 15.03.2004 (а.с. 21 т.1). 
Відповідно до листа КП “Бюро технічної інвентаризації” Слобожанської селищної ради” від 10.10.2023 №236, згідно даних архіву КП «БТІ» станом на 31.12.2012 (архівна справа №1015 за адресою АДРЕСА_1 , 11 грудня 1998 дійсно видавалось свідоцтво на право власності на садовий будинок за адресою: АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_7 , Кіровською селищною радою згідно розпорядження №315-р від 08.12.1998, на підставі якого було зареєстроване в БТІ 11.12.1998, реєстр №181-1; станом на 15.03.2004 цей документ погашений. 15 березня 2004 була перереєстрація садового будинку в житловий будинок, згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 15.03.2004 Кіровською селищною радою, на підставі рішення виконкому №142 від 21.10.2003, зареєстроване право власності в БТІ за №5078748 за  ОСОБА_9 , в якому вказана адреса: АДРЕСА_1 (а.с. 231 т.1). 
Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 01 червня 2022 року у цивільній справі №201/12839/21 шлюб між сторонами розірвано; рішення набрало законної сили 04.07.2022 (а.с. 19 т.1). 
Шлюб між сторонами був зареєстрований 20 вересня 2002 року, тому до даних правовідносин також підлягають застосуванню положення Кодексу про шлюб та сім`ю України (далі - КпШС України), який діяв до 01 січня 2004 року. 
Відповідно до статті 13 КпШС України права і обов`язки подружжя породжує лише шлюб, укладений у державних органах реєстрації актів громадянського стану. Час виникнення прав і обов`язків подружжя визначається моментом реєстрації шлюбу в органах реєстрації актів громадянського стану.
За вимогами статті 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.
Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.
Стаття 24 КпШС України передбачала, що майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них.
Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші.
Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.
Статтею 28 КпШС встановлено, що в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них.
Тож статус об`єкта права спільної сумісної власності визначається такими чинниками: час набуття майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Самий лише факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя.
Відповідно до пункту 1 розділу VII «Прикінцевих положень» Сімейного кодексу України (далі - СК України) зазначений Кодекс набирає чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України (далі - ЦК України), тобто з 01 січня 2004 року. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України), норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набрання ним чинності.
Отже, спірні правовідносини щодо правового статусу житлового будинку регулюються, у тому числі, правилами СК України, оскільки право власності ОСОБА_3 на будинок АДРЕСА_1 зареєстроване 15 березня 2004 року (а.с. 21 т.1). 
Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України).
Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті. 
У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).
Норми законодавства свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі №6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі №235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі №404/1515/16-ц. 
Як встановлено у даній справі, нерухоме майно - будинок АДРЕСА_1 був набутий у власність позивачкою за первісним позовом у грудні 1998 року, у зв`язку з чим нею отримане свідоцтво про право власності від 11 грудня 1998 року, яке зареєстроване КП “Новомосковське міжрайонне бюро технічної інвентаризації” 11.12.1998 за №181 (а.с. 25 т.1). 
Шлюб між сторонами був укладений через більше ніж три роки після набуття у власність  ОСОБА_3 спірного будинку - 20 вересня 2002 року. Тому це майно є особистою приватною власністю  ОСОБА_3 . 
Майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них (ч. 1 ст. 24 КпШС). 
Згідно пункту 1 частини першої статті 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу. 
Конституція України у статті 41 гарантує право кожному володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.
Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним.
Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод ( далі - Конвенція) в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.
Згідно із статтею 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
У статті 392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Вирішуючи спір про визнання права власності на підставі статті 392 ЦК України слід враховувати, що за змістом вказаної статті судове рішення не породжує право власності, а лише підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює його.
Отже, передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності у судовому порядку, зокрема у визначений спосіб, є наявність підтвердженого належними доказами права власності особи щодо майна, право власності на яке оспорюється або не визнається іншою особою, а також підтверджене належними доказами порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно.
Такі висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду, яка викладена, зокрема, у постановах від 02.05.2018 у справі №914/904/17, від 22.05.2018 у справі №923/1283/16, від 05.03.2019 у справі №917/377/17. 
Позивачем у позові про визнання права власності може бути будь-який учасник цивільних відносин, який вважає себе власником певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб. Відповідачем у позові про визнання права власності виступає будь-яка особа, яка сумнівається в належності майна позивачеві, або не визнає за ним права здійснювати правомочності володіння, користування і розпорядження таким майном, або має власний інтерес у межах існуючих правовідносин (постанови ВП ВС від 14.12.2021 року у справі №344/16879/15-ц, від 13.07.2022 у справі №645/6151/15-ц). 
Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам, у їх сукупності; встановивши, що спірне нерухоме майно було набуте позивачкою за первісним позовом у грудні 1998 року - до реєстрації шлюбу 20 вересня 2002 року з  ОСОБА_1 ; приймаючи до уваги, що останній не визнає права ОСОБА_3 здійснювати правомочності володіння і розпорядження таким майном, а також претендує на половину спірного будинку в порядку поділу майна подружжя, що також підтверджується фактом подання ним зустрічного позову у даній справі; враховуючи, що право власності ОСОБА_3 на будинок АДРЕСА_1 зареєстроване 15.03.2004 року у період шлюбу, що перешкоджає позивачці за первісним позовом вільно розпоряджатись належним їй майном, - колегія дійшла висновку про наявність підстав для задоволення первісних позовних вимог та визнання за ОСОБА_3 права особистої приватної власності на вказаний будинок. 
Відповідно до частини першої статті 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання та підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Тобто державна реєстрація не є способом набуття права власності. Вона виступає лише засобом підтвердження фактів набуття чи припинення прав власності на нерухоме майно або інших речових прав. 
Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України у справі №363/4852/17 від 03 червня 2020 року. 
Факт реєстрації права власності  ОСОБА_3 на спірний будинок 15.03.2004 року, на підставі виданого нового свідоцтва про право власності від 15 березня 2004 року, не спростовує висновків суду про набуття позивачкою за первісним позовом права власності на цей будинок у 1998 році. 
У 2004 році відбулась лише перереєстрація садового будинку АДРЕСА_1 , у зв`язку з приєднанням земельних ділянок та передачею садових будинків садового товариства «Придніпровець» в житловий фонд Кіровської (нині - Обухівської) селищної ради, що також підтверджується листом КП “Бюро технічної інвентаризації” Слобожанської селищної ради” від 10.10.2023 №236 (а.с. 231 т.1). 
Варто також зауважити, що земельну ділянку площею 0,053 га для ведення садівництва на території садового товариства «Придніпровець» Кіровської селищної ради  ОСОБА_6 отримала 09 січня 1998 року, тобто за чотири роки та вісім місяців до реєстрації між сторонами шлюбу (20 вересня 2002 року) (а.с. 23 т.1). 
Згідно копії технічного паспорту на спірний будинок, виготовленого станом на листопад 1998 року, що наданий КП “Бюро технічної інвентаризації” Слобожанської селищної ради” з архівної справи №1015 за адресою АДРЕСА_1 , цей житловий будинок має 2 поверхи та 3 житлові кімнати, а саме на першому поверсі літ. І - тамбур, площею 4,8 кв.м., літ. ІІ - дач.буд., площею 8,0 кв.м., літ. ІІІ - дач. буд., площею 14,9 кв.м., літ. ІV – дач. буд., площею 15,1 кв.м., літ V – мансарда, площею 31,5 кв.м.; прибудинкові споруди складаються із сіней, сараю-убиральні, огорожі, навісу, колодязя (а.с. 199-202 т.1). 
Відповідно до копії технічного паспорту на спірний будинок по АДРЕСА_1 , виготовленого КП Новомосковське міжрайонне бюро технічної інвентаризації станом на 08.11.2002 року (через один місяць та 19 днів після реєстрації шлюбу між сторонами), цей житловий будинок 1990 року побудови, загальною площею 91,2 кв.м., житловою площею 55,3 кв.м., допоміжною площею 35,39 кв.м., складається з приміщень: на першому поверсі літ. І-1 коридор, площею 4,8 кв.м., літ. І-2 кухня, площею 8,0 кв.м., літ. І-3 душова, площею 2,2 кв.м., літ. І-4 кімната, площею 14,9 кв.м., літ. І-5 кімната, площею 15,1 кв.м., на другому поверсі літ ІІ-6 марш.сходи, площею 4,7 кв.м., літ. ІІ-7 кімната, площею 25,3 кв.м., літ. ІІ-8 веранда, площею 16,2 кв.м. (а.с. 31-34 т.1). У даному технічному паспорті від 08.11.2002 року вказано, що споруди побудовані у 1990 та у 1998 роках, тобто до укладення шлюбу сторонами справи.
Згідно планів зазначених вище технічних паспортів вбачається, що конфігурація та площа приміщень на першому поверсі будинку не змінювались. Тамбур літ. І, площею 4,8 кв.м. став коридором літ І-1, площею 4,8 кв.м.; літ. ІІ - дач.буд., площею 8,0 кв.м., стало кухнею літ. І-2, площею 8,0 кв.м.; літ. ІІІ - дач. буд., площею 14,9 кв.м., стало кімнатою літ. І-4, площею 14,9 кв.м.; літ. ІV – дач. буд., площею 15,1 кв.м., стало кімнатою літ. І-5, площею 15,1 кв.м. Кімната площею 2,2 кв.м. також була наявна на обох планах, у технічному паспорті станом на 08.11.2002 року вона значиться як літ. І-3 душова (а.с. 32, 201 т.1). 
Згідно планів технічних паспортів станом на листопад 1998 року та станом на 08.11.2002 року вбачається, що конфігурація приміщення на другому поверсі будинку не змінювалась. Мансарда літ V, площею 31,5 кв.м., стало літ ІІ-6 марш.сходи, площею 4,7 кв.м., та літ. ІІ-7 кімната, площею 25,3 кв.м.; наявне приміщення літ. ІІ-8 веранда, площею 16,2 кв.м. (а.с. 93, 202 т.1). 
Отже, збудований у 1990 році садовий будинок АДРЕСА_1 , який (з 1998 року) належав  ОСОБА_6 до укладення шлюбу, був переведений у 2004 році до житлової нерухомості з присвоєнням адреси ( АДРЕСА_1 . 
Колегія звертає увагу, що, відповідно до представлених суду технічних паспортів, на території домоволодіння АДРЕСА_1 відсутні будівлі, споруди, які були б побудовані після 1998 року, що підтверджується наведеними вище письмовими доказами. 
Спірний будинок має вищевказані переобладнання, змінилось цільове призначення певних приміщень, що, однак, не свідчить про створення у 2002 чи 2004 році нового об”єкту нерухомості. 
Будь-яких належних та допустимих доказів спростування вказаних вище фактів, зокрема, доказів знесення садового будинку АДРЕСА_1 та будівництва у період шлюбу з 20 вересня 2002 року нового житлового будинку, тощо, відповідачем за первісним позовом не представлено; клопотання про витребування відповідних доказів судом, про призначення судової експертизи - не заявлено, що підтверджується матеріалами справи, протоколом судового засідання. 
Оскільки відповідачкою за зустрічним позовом спростовано презумпцію спільної сумісної власності щодо будинку по АДРЕСА_1 , тому відсутні підстави для задоволення зустрічного позову  ОСОБА_1 та визнання за ним у порядку поділу майна подружжя права власності на 1/2 частину цього будинку. 
Суд звертає увагу, що зустрічний позов  ОСОБА_1  не містить обґрунтувань  положеннями статей 25 КпШС України, 62 СК України. Позивач за зустрічним позовом обгруновує свій позов  саме   набуттям майна у період шлюбу. 
У зустрічній позовній заяві наведене твердження, що за рахунок позивача здійснювалися реконструкція та ремонт спірного нерухомого майна, однак обставини, відповідне правове обгрунтування позивачем за зустрічним позовом не наведені, будь-які докази не надані. Клопотання про призначення судової експертизи для встановлення розміру збільшення вартості майна у період шлюбу сторін — не заявлене. Викладене підтверджується змістом зустрічної позовної заяви, іншими письмовими матеріалами справи, протоколом та звукозаписом судового засідання. 
Отже, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування районним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.
Суд звертає увагу, що, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини,на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 
Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
З огляду на вищевикладене, апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим і підлягає залишенню без змін. 
Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, –

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 – залишити без задоволення. 
Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 15 січня 2024 року – залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду. 

Головуючий                                                                        Т.П. Красвітна

Судді                                                                                І.А. Єлізаренко

                                                                                       О.В. Свистунова