ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 квітня 2024 року
м. Київ
справа № 587/102/18
провадження № 51-7878км18
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                                ОСОБА_1 ,
суддів                                                            ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання              ОСОБА_4 ,
прокурора                                                    ОСОБА_5 ,
потерпілої                                                    ОСОБА_6 (у режимі відеоконференції),
захисника                                                    ОСОБА_7 (у режимі відеоконференції),
засудженого                                               ОСОБА_8 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженого 
ОСОБА_8 на вирок Сумського районного суду Сумської області від 11 березня 2019 року та вирок Полтавського апеляційного суду від 4 травня 2023 року стосовно
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, неодноразово судимого, останнього разу за вироком Артемівського районного суду м. Луганська від 18 лютого 2005 року за ч. 1 ст. 115, ч. 2 ст. 185, ст. 71 Кримінального кодексу України (далі - КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 14 років 6 місяців, звільненого 12 травня 2017 року після відбуття покарання,
засудженого за вчинення злочинів, передбачених п. 13 ч. 2 ст. 115, ч. 2 ст. 185 КК.
Зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій і встановлені обставини
За вироком Сумського районного суду Сумської області від 11 березня 2019 року ОСОБА_8 засуджено до покарання у виді позбавлення волі: за п. 13 ч. 2 
ст. 115 КК - на строк 15 років; за ч. 2 ст. 185 КК - на строк 2 роки. На підставі ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років.
Вирішено питання щодо заходів забезпечення кримінального провадження, процесуальних витрат і речових доказів.
За вироком суду ОСОБА_8 визнано винуватим у тому, що він 30 серпня 2017 року в період із 22:15 до опівночі на кухні в будинку домоволодіння АДРЕСА_1 , на ґрунті особистих неприязних відносин, що виникли раптово, взяв ножа та почав завдавати ним ударів ОСОБА_9 у різні частини тіла, а коли остання намагалася втекти - наздогнав її та продовжив завдавати удари ножем, утримуючи потерпілу за шию. Згодом ОСОБА_9 втратила свідомість і впала на підлогу, ОСОБА_8 двічі вдарив її ножем, після чого ніж зламався, а ОСОБА_8 взяв на кухні інший ніж та продовжив завдавати ним ударів ОСОБА_9 допоки остання не перестала подавати ознак життя. Всього ОСОБА_8 завдав потерпілій 37 ударів ножем, умисно вбивши її, після чого викрав з будинку належні ОСОБА_6 5000 російських рублів (2173, 20 грн за курсом Національного банку України станом на дату вчинення злочину), золоті каблучку та сережку загальною вартістю 2473, 60 грн.
Місцевий суд кваліфікував дії ОСОБА_8 за п. 13 ч. 2 ст. 115 КК, оскільки він, будучи особою, яка раніше вчинила умисне вбивство, скоїв умисне вбивство ОСОБА_9 , а також за ч. 2 ст. 185 КК, як повторне таємне викрадення чужого майна, належного ОСОБА_6 , на суму 4646, 80 грн.
Полтавський апеляційний суд 7 лютого 2020 року залишив без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_8 , а скарги прокурора та потерпілої ОСОБА_6 задовольнив: скасував вирок місцевого суду в частині призначеного покарання й ухвалив свій, яким постановив вважати ОСОБА_8 засудженим за ч. 2 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки; за п. 13 ч. 2 ст. 115 КК -у виді довічного позбавлення волі, та на підставі ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначив остаточне покарання у виді довічного позбавлення волі, а в решті вирок місцевого суду залишив без змін.
Постановою Верховного Суду від 3 грудня 2020 року касаційні скарги захисника ОСОБА_7 та засудженого ОСОБА_8 задоволено частково, а вирок Полтавського апеляційного суду від 7 лютого 2020 року стосовно ОСОБА_8 скасовано через істотні порушення вимог кримінального процесуального закону і призначено новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Колегія суддів Верховного Суду зазначила, що суди першої та другої інстанцій не встановили момент отримання ОСОБА_8 копії постанови про закриття кримінального провадження від 25 червня 2018 року за його заявою про незаконні методи досудового розслідування, у разі відсутності таких даних, не вручили її останньому і не надали можливості реалізувати його право на оскарження цього рішення, а тому дійшла висновку про те, що вирок апеляційного суду не відповідає положенням ст. 420 КПК.
За наслідками нового апеляційного розгляду Полтавський апеляційний суд 4 травня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_8 залишив без задоволення, апеляційні скарги потерпілої ОСОБА_6 та прокурора задовольнив.
На підставі статей 49, 74 КК звільнив ОСОБА_8 від покарання, призначеного за 
ч. 2 ст. 185 КК, у зв`язку із закінченням строків давності.
Скасував вирок Сумського районного суду Сумської області від 11 березня 2019 року стосовно ОСОБА_8 в частині призначеного покарання за п. 13 ч. 2 ст. 115 КК та ухвалив в цій частині новий вирок, яким призначив ОСОБА_8 за п. 13 ч. 2 
ст. 115 КК покарання у виді довічного позбавлення волі.
Ухвалив виключити із мотивувальної та резолютивної частин вироку вказівку про призначення остаточного покарання на підставі ч. 1 ст. 70 КК.
В іншій частині вирок суду залишено без змін.
Вимоги та узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_8 , посилаючись на неповноту 
судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, істотні порушення вимог кримінального 
процесуального закону, ставить питання про скасування судових рішень обох попередніх інстанцій стосовно нього і призначення нового розгляду в суді першої інстанції. 
Зазначає, що під час його затримання та проведення досудового розслідування працівники поліції здійснювали на нього фізичний та психологічний тиск, не роз`яснили право на захист. Крім того, звертає увагу, що він був затриманий раніше ніж вказано у протоколі. Однак суди не перевіряли цих його доводів і не врахували, що копію постанови про закриття кримінального провадження за результатом перевірки вказаних фактів він не отримував, а тому не міг її оскаржити. 
У зв`язку з цим стверджує, що його показання під час досудового розслідування отримані під примусом, а тому просить брати до уваги лише фактичні дані, що містяться у його показаннях, наданих ним в суді.
Вказує, що, відмовивши йому у проведенні медичного обстеження, суди обох інстанцій порушили його право на захист.
Зазначає, що потерпіла сама запросила його до себе додому, а потім не випускала з приміщення, чим вчинила злочин стосовно нього. Тому він вимушений був захищатися.
Крім того, посилається на порушення апеляційним судом його права на захист через те, що його не було доставлено на оголошення повного тексту вироку апеляційного суду.
Вважає необґрунтованими висновки апеляційного суду щодо призначення йому покарання у виді довічного позбавлення волі, оскільки вони, на переконання засудженого, жодним чином не вмотивовані.
Позиції учасників судового провадження
Засуджений та захисник підтримали подану касаційну скаргу, а прокурор заперечувала проти задоволення касаційної скарги, просила оскаржені судові рішення залишити без зміни.
Потерпіла також просила залишити касаційну скаргу засудженого без задоволення. Зауважила, що доводи ОСОБА_8 про те, що він відтворив обставини вчинення злочину під час слідчого експерименту під тиском працівників поліції є неспроможними, оскільки під час проведення цієї слідчої дії засуджений повідомляв такі деталі, які не могли бути відомі працівникам поліції. Зокрема, засуджений показував дорогу, якою вони з ОСОБА_9 йшли до її будинку. При цьому, потерпіла зазначила, що ОСОБА_8 показав не центральну дорогу, а шлях до будинку, який, на її переконання, не могли знати працівники поліції. Також, зазначила, що в ході проведення слідчого експерименту засуджений спокійно себе поводив та детально відтворив обстановку в будинку у день вчинення ним злочину, вказавши, що змінилося в інтер`єрі, які меблі було переставлено з моменту останнього його перебування в будинку.
Межі розгляду матеріалів кримінального провадження в касаційному суді
Згідно із ч. 2 ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального 
та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені 
в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, однобічність та неповнота судового розгляду самі собою можуть бути підставою для зміни чи скасування вироку місцевого суду апеляційним судом (статті 409, 410 КПК).
Підставами ж для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції згідно зі ст. 438 КПК є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Статтею 412 КПК передбачено, що істотними є такі порушення вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
Згідно зі ст. 413 КПК неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, є: 
1) незастосування судом закону, який підлягає застосуванню; 2) застосування закону, який не підлягає застосуванню; 3) неправильне тлумачення закону, яке суперечить його точному змісту; 4) призначення більш суворого покарання, ніж передбачено відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність.
За статтею 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Верховний Суд перевіряє правильність застосування судами нижчих інстанцій норм матеріального і процесуального закону, а вирішуючи питання щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості судових рішень, виходить із установлених фактичних обставин, викладених у рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій.
З урахуванням зазначеного суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості надавати оцінку доводам, наведеним у касаційній скарзі, в частині встановлених судом фактичних обставин кримінального провадження, у тому числі отримувати нові докази та досліджувати їх.
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, доводи засудженого, захисника, позиції прокурора та потерпілої, перевіривши касаційну скаргу засудженого з доповненнями, матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга ОСОБА_8 не підлягає задоволенню з таких підстав. 
За статтею 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
У свою чергу, положеннями ст. 94 КПК передбачено, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів 
- з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Оцінка доказів згідно зі ст. 94 КПК є виключною компетенцією суду, який постановив вирок, і ці вимоги закону судом першої інстанції дотримано у повному обсязі.
Свій висновок щодо доведеності вини ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованих йому злочинів суд першої інстанції належним чином вмотивував дослідженими під час судового розгляду доказами, які були оцінені відповідно до закону і в сукупності правильно визнані судом достатніми та взаємозв`язаними для ухвалення обвинувального вироку. Вирок відповідає вимогам статей 370, 373, 374 КПК, є законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Висновок суду про доведеність вини  ОСОБА_8 у вчиненні злочинів, за які його засуджено, ґрунтується на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, підтверджених доказами, безпосередньо дослідженими та оціненими за критеріями, які визначено 
ч. 1 ст. 94 КПК. 
Так, з вироку вбачається, що суд першої інстанції визнав установленим, 
що 30 серпня 2017 року в період із 22:15 до опівночі на кухні в будинку домоволодіння АДРЕСА_1 , на ґрунті особистих неприязних відносин, що виникли раптово, ОСОБА_8 взяв ножа та почав завдавати ним ударів ОСОБА_9 у різні частини тіла, а коли остання намагалася втекти - наздогнав її та продовжив завдавати удари ножем, утримуючи потерпілу за шию. Згодом ОСОБА_9 втратила свідомість і впала на підлогу, ОСОБА_8 двічі вдарив її ножем, після чого ніж зламався, а ОСОБА_8 взяв на кухні інший ніж та продовжив завдавати ним ударів ОСОБА_9 , допоки остання не перестала подавати ознак життя. Всього ОСОБА_8 завдав потерпілій 37 ударів ножем, після чого викрав з будинку належні ОСОБА_6 5000 російських рублів (2173, 20 грн за курсом Національного банку України станом на дату вчинення злочину), золоті каблучку та сережку загальною вартістю 2473, 60 грн.
Такі дії ОСОБА_8 місцевий суд кваліфікував за п. 13 ч. 2 ст. 115 та ч. 2 ст. 185 КК. 
У суді ОСОБА_8 не визнав вчинення інкримінованих йому злочинів. Стверджував, що ОСОБА_9 він не вбивав, про місце її проживання не знав, у її будинку не був та крадіжки з будинку потерпілої не вчиняв, а під час досудового слідства визнавав свою вину через застосування до нього незаконних методів слідства з боку працівників поліції. 
Водночас, як убачається з вироку місцевого суду, засуджений визнавав факт спілкування з ОСОБА_9 на зупинці громадського транспорту в м. Суми та подальшої поїздки з нею на маршрутному таксі до с. Косівщина Сумського району, після її пропозиції переночувати у неї вдома і дочекатися транспорту до м. Гадяча. 
ОСОБА_8 стверджував, що після того, як вони з ОСОБА_9 вийшли з маршрутного таксі йому зателефонувала дружина, якій він повідомив, що у нього немає можливості поїхати з м. Сум та незнайома жінка запропонувала переночувати у неї, а наступного дня їхати додому. Дружина через ревнощі стала вимагати щоб він негайно їхав додому. Тому він повідомив ОСОБА_9 , що не піде до неї додому і вони розійшлися. Він пішов у бік виїзду з міста Сум, деякий час йшов пішки, потім на попутних автівках доїхав до 
АДРЕСА_2 , де вранці сів на автобус і попрямував у напрямку м. Гадяча.  
Місцевий суд, спростовуючи доводи ОСОБА_8 про те, що він не вбивав 
 ОСОБА_9 , та відкидаючи його версії щодо непричетності до вчинення вбивства, проаналізувавши досліджені докази в їх сукупності зазначив, що не дивлячись на невизнання своєї вини засудженим, його вина підтверджується сукупністю безпосередньо досліджених у судовому засіданні доказів.
Так, колегія суддів зазначила, що з протоколу та відеозапису слідчого експерименту, проведеного в присутності адвоката 16 вересня 2017 року встановлено, що засуджений на місцевості продемонстрував послідовність своїх дій.
Під час цієї слідчої дії ОСОБА_8 докладно описав ножі, якими заподіював удари потерпілій, показав, куди саме було завдано удар, від якого зламався ніж, показав положення тіла ОСОБА_9 під час завдання численних ударів ножем, місце розташування меблів у будинку. Крім того, ОСОБА_8 провів учасників слідчої дії по всьому маршруту руху до будинку ОСОБА_9 , показав двері, через які вони з потерпілою заходили до будинку, відтворив обстановку в будинку, показавши місце, де він роздягався, чашку, з якої пив чай, підставку в приміщенні кухні, з якої він взяв інший ніж для заподіяння ударів потерпілій після того, як перший ніж зламався, показав вікно, через яке, вирізавши антимоскітну сітку, він вистрибнув з будинку, показав місце, де викинув цілий ніж на город - навпроти будинку АДРЕСА_1 , а також місце, де викинув поламаний ніж, штани та «майстерку».
Крім того, ухвалюючи рішення, суд зауважив, що фактичні обставини вчинення злочинів, відтворені ОСОБА_8 під час слідчого експерименту, підтверджуються сукупністю інших фактичних даних, досліджених в судовому засіданні, що містяться у: 
-                      протоколі огляду місця події від 1 вересня 2017 року, згідно з яким під час огляду земельної ділянки на території домоволодіння ОСОБА_10 ( АДРЕСА_3 ) виявлено кухонний ніж, який відповідно до показань свідка ОСОБА_11 та потерпілої ОСОБА_6 зник з помешкання ОСОБА_9 після її вбивства. Вид знайденого ножа співпадає з описанням, даним ОСОБА_8 під час слідчого експерименту;
-                      показаннях свідка ОСОБА_10 , який зазначав, що виявив на своїй земельній ділянці кухонний ніж та повідомив про це працівників поліції;
-                      показаннях потерпілої ОСОБА_6 та свідка ОСОБА_12 , які підтвердили, що знайдений під час досудового слідства ніж, який ОСОБА_8 викинув на город ОСОБА_10 , належить ОСОБА_9 ;  
-                      показаннях свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_12 , які виявили труп 
ОСОБА_9 у її будинку, описали обстановку на подвір`ї та в будинку;
-                      протоколі огляду місця події від 31 серпня 2017 року, згідно з яким під час огляду території домоволодіння ОСОБА_9 на ґрунті, вільному від рослинності, виявлено два відбитки низу взуття, умовно позначеного «1» та «2», антимоскітну сітку, яка має ушкодження, схожі на розрізи і розриви. Перші два вікна з лівого боку будинку відчинені, а на другому вікні з лівого боку будинку відсутня антимоскітна сітка. В будинку виявлено плями речовини бурого кольору, схожі на кров, а на підлозі в кімнаті № 2 - численні плями-нашарування речовини бурого та червоного кольорів, уламок клинка ножа з металу сріблястого кольору і труп ОСОБА_9 з численними 
колото-ріжучими ранами в ділянці тулуба. На передній поверхні кофти, майки та спідниці пошкодження;
-                      протоколі огляду трупа від 1 вересня 2017 року, відповідно до якого в присутності судово-медичного експерта був оглянутий труп ОСОБА_9 . На грудній клітині, животі, руках мається нашарування речовини бурого кольору, схожого на кров, на обличчі засохла червоно-коричнева кров. При цьому в ділянці передньої поверхні грудної клітини справа на трупі виявлена група ран в кількості 10 з рівними краями та гострими кінцями, в ділянці передньої поверхні грудної клітини зліва виявлено 8 аналогічних ран, на правій бічній поверхні грудної клітини виявлена група аналогічних ран в кількості 10, в ділянці задньої поверхні грудної клітини зліва виявлено 3 рани, аналогічні рани виявлені в ділянці передньої черевної стінки;
-                      висновках судово-медичних експертиз від 17 жовтня 2017 року № 280 та від 24 листопада 2017 року № 366, згідно з якими на клаптях шкіри трупа ОСОБА_9 виявлено наскрізні колото-різані рани, які могли бути спричинені клинком ножа, наданим на експертизу і вилученим 1 вересня 2017 року під час огляду належного ОСОБА_10 . домоволодіння ( АДРЕСА_3 ), або іншим клинком з аналогічними конструктивними особливостями, ступенем гостроти леза, кінця (вістря), властивостями обушка; 
-                      висновку судово-медичної експертизи (трупа) від 8 листопада 2017 року 
№ 786/527, за яким смерть потерпілої ОСОБА_9 настала внаслідок проникаючих колото-різаних поранень грудної клітки та черевної порожнини. Загальна кількість колото-різаних ран на тілі ОСОБА_9 - 37, які мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень та перебувають у прямому причинному зв`язку з настанням смерті;
-                      протоколі огляду предметів від 11 вересня 2017 року, відповідно до якого предметом огляду є DVD-диск, виданий свідком ОСОБА_14 . При розкритті файлів встановлено, що в 21:35:37 до салону автобуса зайшла ОСОБА_9 разом з чоловіком, за статурою, зростом та обличчям схожим з ОСОБА_8 . ОСОБА_9 та схожий на засудженого чоловік пройшли по салону автобуса і сіли поруч, ближче до водія. Під час руху ОСОБА_9 періодично дивиться в напрямку схожого на засудженого чоловіка, жестикулює, веде розмову. О 21:42 двері маршрутного таксі відчинилися, ОСОБА_9 та схожий на ОСОБА_8 чоловік разом вийшли через передні двері автобуса (т. 1, а. с. 205-206, 207, 208-209, 210). При цьому місцевий суд зауважив, що в судовому засіданні ОСОБА_8 не спростував ту обставину, що вони разом з ОСОБА_9 їхали в маршрутному таксі № 10 і що відеокамери спостереження зафіксували саме його, а не іншу схожу на нього особу. ОСОБА_8 пояснив, що дійсно їхав в маршрутному таксі разом з ОСОБА_9 , вони разом сідали в автобус і виходили з нього;
-                      показаннях свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_16 та 
ОСОБА_17 , згідно з якими підтверджено факт спілкування ОСОБА_9 з незнайомим чоловіком на зупинці громадського транспорту, а також свідка 
ОСОБА_14 , який запам`ятав як потерпіла разом із чоловіком схожим на засудженого їхали на маршрутному таксі, яким він керував; 
-                      протоколі обшуку помешкання ОСОБА_8 ( 
АДРЕСА_4 ), згідно з яким вилучено пару чоловічих кросівок, які належать ОСОБА_8 , що підтвердив сам засуджений в судовому засіданні;
-                      висновках судово-трасологічних експертиз від 27 вересня 2017 року та від 30 жовтня 2017 року за якими слід низу підошви взуття, виявлений та вилучений 31 серпня 2017 року в ході огляду подвір`я за місцем проживання ОСОБА_9 , зафіксований у гіпсовому зліпку № 1, придатний для встановлення групової належності взуття, яким він міг бути залишений. Слід низу підошви взуття, зафіксований у гіпсовому зліпку № 1, залишений низом підошви взуття з таким же типом рельєфного малюнку підошовної частини, що і на підошві належних ОСОБА_8 кросівок, вилучених за місцем його мешкання під час проведення обшуку 14 вересня 
2017 року;
-                      протоколі аудіо-, відеоконтролю місця від 20 жовтня 2017 року - спеціально облаштованої маломісної камери № 20 Державної установи «Сумський слідчий ізолятор», згідно з яким негласна слідча (розшукова) дія проведена в період з 21 по 23 вересня 2017 року. Під час цієї дії ОСОБА_8 в розмові з невстановленими особами повідомив, що він дійсно вчинив вбивство і визнав свою вину, написавши явку з повинною, але потім відмовився від своїх свідчень, заявивши про ДТП, очевидцем якої він був і яка сталася далеко від будинку ОСОБА_9 , що, на його думку, свідчить 
про його непричетність до вбивства. ОСОБА_8 обговорює обставини 
вчинення вбивства, докази, які є в розпорядженні органів слідства, а також 
можливі лінії поведінки та найбільш сприятливу позицію для уникнення від відповідальності;
-                      інформації, отриманій від операторів мобільного зв`язку щодо місцезнаходження мобільних телефонів ОСОБА_9 та ОСОБА_8 у день вбивства.
Отже, встановивши фактичні обставини справи, дослідивши та проаналізувавши зібрані докази у їх сукупності, суд першої інстанції надав їм оцінку з точки зору належності, допустимості та достовірності, а сукупності зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку. 
У вироку місцевого суду проаналізовано та оцінено всі розглянуті в судовому засіданні докази у їх сукупності, дії  ОСОБА_8 правильно кваліфіковано за п. 13 ч. 2 ст. 115 та ч. 2 ст. 185 КК. Ставити під сумнів юридичну оцінку злочинних дій ОСОБА_8 колегія суддів підстав не має. 
Аналіз КПК дає підстави стверджувати, що цей закон не містить заборони щодо встановлення тих чи інших обставин на підставі сукупності доказів, які хоча й безпосередньо не вказують на відповідну обставину, але підтверджують її поза розумним сумнівом на основі логічного аналізу їх сукупності та взаємозв`язку (статті 85 та 94 КПК).
Крім того, згідно з усталеною судовою практикою, доказування тих чи інших обставин злочину, як правило, ґрунтується не на одному чи кількох доказах, а на аналізі саме сукупності всіх доказів. І саме на такому аналізі та оцінці всіх доказів і робиться висновок про доведеність поза розумним сумнівом або недоведеність факту вчинення злочину конкретною особою.
Зіставивши докази в їх взаємозв`язку, місцевий суд, з висновками якого обґрунтовано погодився суд апеляційної інстанції,умотивовано визнав, що показання учасників судового процесу, як і дані протоколів слідчих дій,експертних висновків та інших письмових доказів, на підставі ст. 84 КПК є процесуальними джерелами доказів, і правомірно поклав їх в основу ухваленого рішення.
Оцінка достовірності цих доказів перебуває у компетенції судів першої та апеляційної інстанцій і не віднесена до повноважень Верховного Суду.
Колегія суддів місцевого суду, з висновками якого погодився апеляційний суд, надавши оцінку вищевказаним доказам з точки зору належності, допустимості, достовірності та достатності, зазначила про неспроможність численних версій засудженого щодо його непричетності до вбивства ОСОБА_9 та неправдивість його показань про те, що він відмовився йти додому до потерпілої та взагалі не був у неї в будинку, не їхав з нею у маршрутному таксі та не вчиняв крадіжки майна з її домоволодіння. 
Також місцевий суд обґрунтовано відкинув версію засудженого про те, що він не міг заподіяти удари ножем потерпілій, оскільки, за його твердженням, у нього була травма руки і він був неспроможний тримати ножа. Суд розцінив зазначену версію як бажання уникнути відповідальності за вчинення вбивства, вказавши, що ці доводи спростовуються відеозаписом слідчого експерименту, під час якого ОСОБА_8 впевнено тримаючи ніж у правій руці, продемонстрував послідовність заподіяння ударів ножем. Крім того, під час слідчого експерименту пояснював, що в нього пошкоджено сухожилля саме на лівій, а не правій руці, внаслідок чого функції пальців лівої руки обмежені. Також, місцевий суд послався на висновок судово-медичної експертизи № 1038, згідно з яким ушкодження верхніх кінцівок ОСОБА_8 не виключають можливості завдання ним тілесних ушкоджень за допомогою ножа (т. 3, а. с. 116-117).
Про неспроможність версій засудженого та бажання таким чином уникнути відповідальності за вчинене свідчить і зміст його касаційної скарги, де ОСОБА_8 вже посилається на те, що ОСОБА_9 сама запросила його, а потім не випускала з приміщення, чим вчинила злочин стосовно нього, а тому він вимушений був захищатися. Тобто, на стадіях судового провадження та апеляційного перегляду засуджений заперечував його присутність у будинку ОСОБА_9 , а на стадії касаційного провадження фактично визнав факт перебування його у будинку.
Крім того, суди обох інстанцій ретельно перевірили доводи засудженого щодо застосування до нього працівниками правоохоронного органу незаконних методів слідства (психологічного та фізичного насильства), внаслідок чого під час досудового розслідування він зізнався у вчиненні вбивства ОСОБА_9 . 
ОСОБА_8 стверджував про недопустимість фактичних даних, отриманих під час слідчого експерименту, посилаючись на те, що після затримання на нього здійснювався тиск з боку працівників поліції, які перед проведенням слідчої дії показали йому відеозапис, на якому було зафіксовано труп ОСОБА_9 , місце розташування її будинку, місце знаходження речей в будинку; працівники поліції погрожували йому, вимагаючи сказати та показати саме те, що він в подальшому і сказав в ході слідчого експерименту, а також на місці показав те, що від нього вимагали.
На спростування цих доводів засудженого суд першої інстанції послався на висновок судово-психологічної експертизи від 30 листопада 2017 року, згідно з яким особливості процесу відтворення ОСОБА_8 обставин подій, що зафіксовані під час проведення слідчого експерименту 16 вересня 2017 року за його участю, не створюють умов для виникнення у засудженого психічної напруженості і не створюють умов для формулювання ним тверджень певного змісту. Значна кількість питань, заданих засудженому в ході слідчого експерименту, є відкритими, не мають активного випереджального характеру, виключають несамостійність відповідей та стимулюють їх змістовне розширення, уточнення та конкретизацію його повідомлень та не містять спонукань до зміни змісту розповіді ОСОБА_8 Поведінка ОСОБА_8 у процесі відтворення обстановки та обставин події під час слідчого експерименту характеризується наявністю стійких індивідуально-психологічних особливостей: ініціативною позицією, дотриманням власної лінії розповіді, коливанням діалогової активності і змістовності розповіді в залежності від її теми, змістовною узгодженістю більшості суджень, збалансованістю кількості повідомлень про докримінальну, кримінальну та посткримінальну стадії злочину. Судження ОСОБА_8 поширені специфічними деталями, уточненнями та індивідуальними аргументаціями щодо відтворюваних подій, передачею власного зорового і слухового сприймання, власних умовиводів та передбачень, змісту мовлення учасників подій, формулюванням змістовних акцентів. Комунікативна діяльність засудженого під час слідчого експерименту не є властивою для проявів вимушеної спонуки до спілкування, а навпаки, є властивою для довільної, умовно-вільної поведінки, змістовно доповнює словесні повідомлення або замінює їх. В поведінці ОСОБА_8 під час проведення слідчого експерименту за його участю наявні особливості, властиві для самостійного відтворення ним подій, що є предметом розслідування в цьому кримінальному провадженні. На відеозаписі слідчого експерименту за участю засудженого ознак здійснення на нього психологічного впливу з боку осіб, які брали участь у її проведенні, не встановлено (т. 1, а. с. 221-229, 230-258).
Також, предметом ретельної перевірки апеляційного суду під час нового апеляційного розгляду були доводи сторони захисту щодо неналежного розслідування факту застосування до ОСОБА_8 недозволених методів в ході досудового слідства.  
Так, суд апеляційної інстанції вказав, що під час досудового слідства ОСОБА_8 звертався до прокуратури Сумської області з заявою про застосування до нього недозволених методів ведення слідства працівниками поліції, а саме застосування фізичного та психічного насильства з метою примусити його зізнатися у вчиненні злочину, який він не скоював (т. 3, а. с. 120-121). ОСОБА_8 зазначав, що незаконні методи ведення слідства до нього застосовувались з моменту фактичного затримання (о 18:00 14 вересня 2017 року) і до 11:15 15 вересня 2017 року (моменту поміщення в СІЗО).
У цьому аспекті неспроможними є доводи засудженого про те, що він був затриманий раніше ніж вказано у протоколі його затримання, оскільки як встановлено з цього протоколу ОСОБА_8 фактично було затримано о 18:00 14 вересня 2017 року, а протокол складено об 11:15 15 вересня 2017 року, що не заперечувалося стороною обвинувачення (т. 1, а. с. 203-204).
Крім того, як убачається з вироку апеляційного суду та матеріалів судової справи на підставі ухвали слідчого судді Зарічного районного суду м. Суми від 29 листопада 
2017 року внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань 
(№ 42017200000000583) за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 365 КК.
Четвертим слідчим відділом (з дислокацією у м. Суми) ТУ ДБР, розташованого 
у м. Полтава здійснювалось досудове розслідування кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за №42017200000000583, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 365 КК під час якого заява ОСОБА_8 ретельно перевірялася як шляхом допиту самого ОСОБА_8 , так і працівників поліції на яких він вказував, а саме ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 та ОСОБА_21 . Водночас, на підставі ухвали слідчого судді, слідчий отримав інформацію у оператора мобільного зв`язку ПрАТ «ВФ Україна» щодо мобільних телефонів вищезазначених осіб, з якої встановлено, що у зазначені ОСОБА_8 дату та час вони не зафіксовані вежами базових станцій у м. Ромни Сумської області. Також, були допитані поліцейські ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 та ОСОБА_25 щодо відомих їм обставин затримання ОСОБА_8 та доставки його до м. Суми та можливо відомої їм інформації щодо обставин наведених в заяві ОСОБА_8 .
Крім того, колегія суддів вказала, що слідчим встановлено, що 15 вересня 2017 року під час поміщення ОСОБА_8 до ІТТ ГУНП в Сумській області у нього виявлені тільки садна на колінах. При цьому затриманий пояснив, що вказані тілесні ушкодження він отримав з власної необережності під час його затримання 14 вересня 2017 року. В матеріалах кримінального провадження № 12017200260000510 є безпосередньо досліджений судом протокол освідування ОСОБА_8 від 15 вересня 2017 року з фототаблицею, фактичні дані якого не суперечать вищенаведеній інформації щодо виявлених у ОСОБА_8 тілесних ушкоджень.
Після проведення низки слідчих та інших процесуальних дій слідчий ОСОБА_26 виніс постанову від 31 грудня 2021 року про закриття кримінального провадження 
№ 42017200000000583, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого 
ч. 2 ст. 365 КК, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК у зв`язку з відсутністю в діянні працівників Сумського РВП ГУНП в Сумській області складу кримінального правопорушення (т. 4, а. с. 213).
Крім того, апеляційний суд встановив, що вищезазначена постанова слідчого від 31 грудня 2021 року про закриття кримінального провадження була предметом оскарження до слідчого судді за скаргою ОСОБА_8 , однак залишена в силі відповідно до ухвали слідчого судді від 12 липня 2022 року. 
Більше того, ухвала слідчого судді від 12 липня 2022 року була предметом апеляційного перегляду (ухвала Сумського апеляційного суду від 12 жовтня 2022 року) за апеляційною скаргою адвоката ОСОБА_7 , поданої в інтересах ОСОБА_8 , однак цю скаргу було залишено без задоволення, а ухвалу слідчого судді - без змін.
Що стосується призначеного ОСОБА_8 покарання, Суд зазначає таке.
Не погоджуючись із вироком місцевого суду в частині призначеного покарання, прокурор та потерпіла подавали апеляційні скарги. Просили скасувати вирок місцевого суду і ухвалити новий, у зв`язку з призначенням м`якого покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі ОСОБА_8 .
Апеляційний розгляд згідно з ч. 1 ст. 405 КПК здійснюється за правилами судового розгляду в суді першої інстанції з урахуванням особливостей, передбачених 
главою 31 КПК.
За приписами ст. 370 КПК вирок апеляційного суду має бути законним, обґрунтованим 
і вмотивованим, відповідати вимогам, зазначеним у статтях 374, 420 цього Кодексу.
Згідно з ч. 2 ст. 420 КПК вирок суду апеляційної інстанції повинен відповідати загальним вимогам до вироків. Крім того, у ньому зазначаються зміст вироку суду першої інстанції, короткий зміст вимог апеляційної скарги, мотиви ухваленого рішення, рішення по суті вимог апеляційної скарги.
Як передбачено положеннями п. 3 ч. 1 ст. 407 і ч. 1 ст. 421 КПК, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою прокурора, потерпілого чи його представника на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати вирок повністю чи частково та ухвалити новий вирок, зокрема з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого (частини 1, 2 ст. 409 КПК).
Вирок апеляційного суду складено з дотриманням цих вимог кримінального процесуального закону.
Колегія суддів вважає, що наведені засудженим доводи не дають підстав для скасування вироку апеляційного суду, у тому числі, і в частині призначеного покарання.
Ухвалюючи вирок, суд апеляційної інстанції навів відповідні мотиви на обґрунтування свого висновку про необхідність призначення  ОСОБА_8 більш суворого покарання.
Згідно з ч. 1 ст. 64 КК довічне позбавлення волі встановлюється за вчинення особливо тяжких злочинів і застосовується лише у випадках, спеціально передбачених цим Кодексом, якщо суд не вважає за можливе застосувати позбавлення волі на певний строк.
Відповідно до вимог ст. 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний урахувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання.
Апеляційний суд, розглядаючи доводи, наведені в апеляційних скаргах прокурора та потерпілої, про безпідставне призначення ОСОБА_8 покарання, яке є явно несправедливим через його м`якість, зазначив, що призначаючи ОСОБА_8 покарання у виді 15 років позбавлення волі, суд першої інстанції не врахував належним чином ступінь тяжкості вчиненого злочину, який характеризується прямим умислом на спричинення смерті потерпілій, винятково небезпечним характером та жорстокістю застосованого насильства, має найвищий ступінь суспільної небезпечності та призвів до незворотних наслідків у вигляді смерті людини, відзначається абсолютною зневагою до життя людини, яке є найвищою соціальною цінністю та невід`ємним правом людини.
Також, колегія суддів зазначила, що суд першої інстанції не врахував належним чином відсутність обставин, що пом`якшують покарання ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому злочину, наявність обставини, яка обтяжує покарання - вчинення злочину щодо особи похилого віку, негативні дані про особу засудженого. Останній раніше неодноразово судимий, в тому числі і за скоєння особливо тяжкого злочину, на шлях виправлення після засудження не став, та через три місяці після звільнення з місць позбавлення свободи по відбуттю покарання знову вчинив особливо тяжкий злочин, скоївши умисне вбивство стосовно особи похилого віку, при цьому заподіяв потерпілій більше 37 ударів ножем у життєвоважливі органи.
Неналежне врахування судом першої інстанції ступеню тяжкості вчиненого злочину та даних про особу засудженого призвело до безпідставного призначення ОСОБА_8 покарання, яке за своїм видом є явно несправедливим через м`якість.
Колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, з яким погоджується Верховний Суд, що дані про особу засудженого та ступінь тяжкості вчиненого злочину, дають підстави вважати, що призначення ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі на певний строк не матиме належного виховного впливу на нього та не забезпечить безпеку людей і суспільства після його звільнення з місць позбавлення свободи.
З урахуванням наведеного суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що лише виняткова міра покарання у виді довічного позбавлення волі відповідатиме меті, визначеній у ст. 50 КК, оскільки виправлення винного при застосуванні навіть максимальної межі строкового покарання не можливе через його суспільну небезпечність як особи, яка без жалю та вагань позбавила життя людини, раніше вже вчинивши умисне вбивство.
Отже, застосування до ОСОБА_8 довічного позбавлення волі належним чином мотивовано у вироку апеляційного суду з посиланням на встановлені обставини вчиненого злочину і дані, які характеризують засудженого.
На думку Суду, покарання, обране ОСОБА_8 судом апеляційної інстанції,відповідає загальним засадам призначення покарання, принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, є необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення ним нових злочинів.
За встановлених судом обставин та врахованих даних про особу засудженого доводи касаційної скарги про незаконність призначеного апеляційним судом покарання ОСОБА_8 не спростовують правильності висновків суду в частині призначення покарання у виді довічного позбавлення волі. При цьому, як видно з оскаржуваного судового рішення всі істотні обставини були враховані судом під час призначення ОСОБА_8 покарання в межах санкції ч. 2 ст. 115 КК.  
Переконливих доводів про необхідність призначення  ОСОБА_8 менш суворого покарання у касаційній скарзі засудженого не наведено, у зв`язку з чим вважати його таким, що не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, підстав не вбачається. 
Крім того, доводи засудженого про те, що апеляційний суд порушив його право на захист через те, що його не було доставлено на оголошення повного тексту вироку цього суду, є неспроможними.
Дійсно, у судовій справі міститься клопотання засудженого від 9 травня 2023 року про доставку його до Полтавського апеляційного суду для безпосередньої участі на оголошенні повного тексту вироку, яке надійшло до цього суду 11 травня 2023 року.
Однак, з матеріалів судової справи встановлено, що за результатами розгляду кримінального провадження колегія суддів апеляційного суду по виходу з нарадчої кімнати 4 травня 2023 року, зокрема у присутності ОСОБА_8 , оголосила резолютивну частину судового рішення, що узгоджується з приписами ч. 15 
ст. 615 КПК, згідно з якою в умовах дії воєнного стану після складання та підписання повного тексту вироку суд має право обмежитися проголошенням його резолютивної частини з обов`язковим врученням учасникам судового провадження повного тексту вироку в день його проголошення.
Крім того, у результаті перевірки матеріалів судової справи було виявлено, що суд апеляційної інстанції, в порушення приписів ч. 15 ст. 615 КПК, направив ОСОБА_8 копію повного тексту вироку лише 8 травня 2023 року, тобто через 4 дні після оголошення його резолютивної частини, а не в день його проголошення.
При цьому вказана обставина не перешкодила засудженому та його захиснику скористатися правом на касаційне оскарження судових рішень, а тому й не може вважатися істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону й, відповідно, бути підставою для скасування чи зміни, зокрема, вироку апеляційного суду.
Отже, кримінальне провадження стосовно ОСОБА_8 розглянуто з додержанням вимог кримінального процесуального закону, а оскаржені вирок апеляційного суду та вирок місцевого суду, з урахуванням змін, унесених судом апеляційної інстанції,відповідають приписам статей 370, 374, 407, 420 КПК, є законними, обґрунтованими і вмотивованими.
Покарання, призначене ОСОБА_8 , відповідає загальним засадам призначення покарання, визначеним статтею 65 КК, є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення ним нових злочинів.
Інші доводи засудженого, що стосуються оцінки фактичних обставин, повноти дослідження доказів та їх достовірності, Суд не бере до уваги, оскільки вони не є предметом касаційного розгляду відповідно до положень ч. 1 ст. 433 КПК.
У касаційній скарзі містяться також інші аргументи засудженого, які не потребують детального аналізу Суду та не мають будь-якого вирішального значення в цьому провадженні. 
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які би були підставою для зміни чи скасування судових рішень, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженогоу цьому провадженні не встановлено.
Враховуючи зазначене, колегія суддів підстав для задоволення касаційної скарги засудженого та скасування судових рішень щодо нього не вбачає, а тому 
в задоволенні його касаційної скарги слід відмовити.
Керуючись статтями 369, 376, 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу засудженого  ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Сумського районного суду Сумської області від 11 березня 
2019 року та вирок Полтавського апеляційного суду від 4 травня 2023 року стосовно нього - без зміни.
Постанова Верховного Суду є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1                                         ОСОБА_2                                      ОСОБА_3