КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

	

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 червня 2024 року                                                                                                            місто Київ
єдиний унікальний номер справи: 759/5447/23
номер провадження: 22-ц/824/2184/2024
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: 
головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач), суддів: Невідомої Т.О., Нежури В.А.,
розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 18 вересня 2023 року у складі судді Твердохліб Ю.О., у справі за позовом ОСОБА_1 до головного лікаря медичного центру «Мед-Део» ОСОБА_2 про медичну шкоду,
В С Т А Н О В И В:
У березні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до головного лікаря медичного центру «Мед-Део» ОСОБА_2 про медичну шкоду.
Позов мотивований тим, що 05 лютого 2023 року у нього відколовся маленький шматочок корінного зуба, величиною приблизно 1 мм.  Вказував, що того ж дня, тобто 05 лютого 2023 року, він записався на прийом до медичного центру «Мед-Део» на 06 лютого 2023 року о 17 год 00 хв. до лікаря ОСОБА_3 
Зазначав, що болісні відчуття у нього були відсутні, запальних процесів не було, ознак захворювання ротової порожнини не спостерігалося, зуб та ротова порожнина виглядали і були цілком здоровими. 
Вказував, що 06 лютого 2023 року під час огляду зуба лікар ОСОБА_3 без його згоди самостійно прийняв рішення про видалення у нього нерва. Проте для застосування методів діагностики, профілактики та лікування, необхідна інформована згода пацієнта. Зазначав, що  значна частина його зуба була лікарем висвердлена та вся процедура називалась ним «лікування зуба та нерва зуба». В подальшому, лікар заклав у зуб  препарат, основним компонентом якого є миш`як, який ОСОБА_3 назвав ліками, та встановив тимчасову пломбу. 
Позивач не знав, що насправді відбувається умертвіння зуба, був зроблений місцевий рентген зуба, згоду на видалення нерва зуба він не давав. Після цього, того ж дня, ним нібито було підписано «Інформовану згоду на проведення ендодонтичного лікування» з лікарем ОСОБА_3 , але позивач такого не пригадує, тому що був під впливом знеболювального препарату, в якій йдеться про методи лікування, лікування кореневих каналів. Вказував, що  у згоді нічого не сказано про умертвіння нерва зуба, про причини такого умертвіння, про видалення нерва зуба, все подається як лікування, лікар ОСОБА_3 так жодного разу і не озвучив про умертвіння зуба, про видалення нерва зуба.
Вказував, що 08 лютого 2023 року лікар ОСОБА_4 тієї ж клініки видалив йому нерв із зуба. При цьому, була виточена значна частина самого зуба, двічі було зроблено рентген, на якому було видно, що запального процесу біля зубу та в середині зуба немає. Потім було встановлено пломбу практично на весь зуб. Зазначав, що під час розрахунку за послуги лікаря ОСОБА_4 йому на рецепції клініки назвали суму у розмірі 5 300 грн                 00 коп., про розмір якої лікар ОСОБА_3 його не попереджав та не обговорював.
Вказував, що остаточне пломбування зуба було призначене на 13 лютого 2023 року у лікаря ОСОБА_3 та буде без гарантій, бо позивач відмовляється від естетичної коронки на зуб. Однак лікування зуба без гарантії суперечить Закону України. Позивач вважав, що не було жодної об`єктивної причини, яка вказувала на видалення нерва зубу, всі процедури в клініці були спрямовані не на лікування зубу, а його руйнування, тому йому заподіяна матеріальна шкода у розмірі 6 850 грн 00 коп..
Також зазначав, що йому завдана моральна шкода, яка полягає у погіршенні його здоров`я (постійний біль та дискомфорт). Розмір моральної шкоди позивач  оцінив у розмірі 5 000 грн 00 коп.
З урахуванням наведеного, позивач ОСОБА_1 просив стягнути з відповідача на свою користь матеріальну шкоду у розмірі 6 850 грн 00 коп. та моральну шкоду у розмірі 5 000 грн 00 коп., а також вирішити питання про розподіл судових витрат.
Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 18 вересня 2023 року позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що з наявних у матеріалах справи письмових доказах не встановлено конкретних фактів, які б свідчили про те, що відповідачем було надано позивачу медичну допомогу неналежної якості. Доводи позивача про надання йому лікарями відповідача неналежної медичної допомоги містять характер припущень. Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку, що за відсутності належних доказів самого факту завдання шкоди відповідачем, як і факту, що відповідач є завдавачем шкоди позивачу, що є самостійною підставою відмови в позові, судом не вирішувалось питання щодо причинного зв`язку та наведених позивачем доказів розміру завданої матеріальної та моральної шкоди.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.
Апеляційна скарга мотивована тим, що 06 лютого 2023 року під час огляду зуба лікар ОСОБА_5 ухвалив самостійне рішення, без згоди позивача, про видалення нерва. Позивач не знав, що насправді відбувається умертвіння зуба. Був зроблений місцевий рентген зуба. Згоду на видалення нерва зуба він не давав.
Вказує, що того ж дня, ним нібито було підписано «Інформовану згоду на проведення ендодонтичного лікування» з лікарем ОСОБА_6 , але він такого пригадати не може, тому що був під впливом знеболювального препарату. Зазначає, що в згоді йдеться про методи лікування, лікування кореневих каналів та нічого не сказано про умертвіння нерва зуба, про причини такого умертвіння, про видалення нерва зуба. Все це подається як лікування. Зазначає, що лікар ОСОБА_5 жодного разу не озвучив про умертвіння зуба, про видалення нерва зуба. В «Інформованій згоді на проведення ендодонтичного лікування» нічого не сказано, що нерв зуба видалятимуть.
Наголошує на тому, що коли йому надали підписати «Інформаційну згоду на проведення ендодонтичного лікування» лікар ОСОБА_5 знав, що це шахрайство, тому що він навмисно не пояснив йому, що таке едодонтичне лікування зуба. Також лікар не повідомив йому, що в зуб під тимчасову пломбу закладається отрута.
При цьому вказує, що на рентгенівському знімку видно, що запального процесу біля зуба немає.
Відповідач не скористався своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направили.
Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Відповідно до ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Оскільки в даній справі ціна позову становить 11 850 грн 00 коп., що менше ста розмірів прожиткового мінімуму, і дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. 
Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.376 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без  задоволення з таких підстав.
Установлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалено із додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи скарги цих висновків не спростовують.   
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що                  06 лютого 2022 року ОСОБА_1 підписав інформаційну згоду на проведення ендодонтичного лікування, діагноз - хоронічний пульпіт, інформаційну добровільну згоду пацієнта на проведення діагностики, лікування та на проведення операції та знеболення, план лікування стоматологічного хворого (а.с.6, 37, 40-41).
З фіскальних чеків вбачається, що позивачем сплачено 6 850 грн 00 коп. на рахунок Стоматологічного центру (а.с.7).
Листом від 21 лютого 2023 року медичний центр «Мед-Део» повідомив ОСОБА_1 , що за результатами перевірки його скарги встановлено, що відповідно до вимог чинного законодавства, перед початком лікування ОСОБА_1 була заповнена та підписана вся необхідна медична документація, в тому числі інформована згода на проведення ендодонтичного лікування. Для встановлення діагнозу лікарем було проведено клінічне та рентгенологічне дослідження в повному обсязі. За результатами дослідження розпочато ендодонтичне лікування. Лікування проводилось відповідно до клінічної картини та згідно сучасного протоколу ендодонтичного лікування. Будь-яких порушень не встановлено (а.с.9).
Статтею 49 Конституції України передбачено, що кожен має право на охорону здоров`я, медичну допомогу та медичне страхування.
Згідно з п.п. «а», «д», «ї» ч.1 ст.6 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» кожний громадянин України має право на охорону здоров`я, що передбачає: життєвий рівень, включаючи їжу, одяг, житло, медичний догляд та соціальне обслуговування і забезпечення, який є необхідним для підтримання здоров`я людини; кваліфіковану медичну допомогу, включаючи вільний вибір лікаря, вибір методів лікування відповідно до його рекомендацій і закладу охорони здоров`я; оскарження неправомірних рішень і дій працівників, закладів та органів охорони здоров`я.
Відповідно до ч.1, 5, 6 ст.8 Закону України «Про основи законодавства України про охорону здоров`я» держава визнає право кожного громадянина України на охорону здоров`я і забезпечує його захист. У разі порушення законних прав і інтересів громадян у сфері охорони здоров`я відповідні державні, громадські або інші органи, підприємства, установи та організації, їх посадові особи і громадяни зобов`язані вжити заходів щодо поновлення порушених прав, захисту законних інтересів та відшкодування заподіяної шкоди. Судовий захист права на охорону здоров`я здійснюється у порядку, встановленому законодавством.
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст.16 ЦК України).
У результаті звернення до медичного центру «Мед-Део» за наданням медичної допомоги та оплати наданих медичних послуг між ОСОБА_1 та медичним центром «Мед-Део» виникли договірні правовідносини.
Отже, якщо у разі ненадання чи неналежного надання медичної допомоги пацієнтові завдана шкода каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, то застосовуються правила як про договірну, так і деліктну відповідальність.
Правове регулювання договірних правовідносин здійснюється за нормами глави 63 книги п`ятої ЦК України та Закону України «Про захист прав споживачів».
Відповідно до ст.901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.
Збитки, завдані замовнику невиконанням або неналежним виконанням договору про надання послуг за плату, підлягають відшкодуванню виконавцем, у разі наявності його вини, у повному обсязі, якщо інше не встановлено договором. Виконавець, який порушив договір про надання послуг за плату при здійсненні ним підприємницької діяльності, відповідає за це порушення, якщо не доведе, що належне виконання виявилося неможливим внаслідок непереборної сили, якщо інше не встановлено договором або законом (ч.1 ст.906 ЦК України).
Якщо медична допомога пацієнтові надається за плату, а здійснення суб`єктом господарювання медичної практики у сфері охорони здоров`я передбачає отримання прибутку, то відповідальність за неналежне виконання умов договору надавач медичних послуг нестиме незалежно від наявності вини у його діях. У разі якщо надання неналежних послуг за договором призвело не лише до завдання майнових збитків, а й до завдання шкоди здоров`ю споживача послуг, то наставатиме додатково деліктна відповідальність.
У разі надання медичної послуги, яка містить істотні недоліки, пацієнт як споживач має право на розірвання такого договору, а також на відшкодування завданих йому збитків.
За правилом ч.10 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів» виконавець несе відповідальність за шкоду, завдану життю, здоров`ю або майну споживача, що виникла у зв`язку з використанням речей, матеріалів, обладнання, приладів, інструментів, пристосувань чи інших засобів, необхідних для виконання ним робіт (надання послуг), незалежно від рівня його наукових і технічних знань, що дає змогу виявити їх властивості, згідно із законодавством.
Договірна відповідальність настає за невиконання умов договору, а позадоговірна (деліктна) за спричинену шкоду здоров`ю на підставі правил ст.ст. 1166, 1167, 1195 ЦК України.
Звертаючись до суду з даними  позовом про відшкодування шкоди, завданої здоров`ю, ОСОБА_1 правовими підставами позову визначив правила ст.ст. 1166, 1167, 1172 ЦК України.
У цивільному законодавстві питання відшкодування шкоди, завданої ушкодженням здоров`я, врегульовані §1 Глави 82 книги п`ятої ЦК України.
Відповідно до ч.ч.1-3 ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок непереборної сили, відшкодовується у випадках, встановлених законом.
Згідно з ч.1 ст.1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.
Правовий аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що для настання відповідальності за завдання шкоди ушкодженням здоров`я необхідна наявність таких умов: протиправна поведінка особи, яка завдала шкоду, наявність шкоди, причинно-наслідковий зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою, наявність вини.
У деліктних правовідносинах у сфері надання медичної допомоги протиправна поведінка спрямована на порушення суб`єктивного особистого немайнового права особи, яке має абсолютний характер, - права на медичну допомогу. У сфері надання медичної допомоги протиправними необхідно вважати дії медичного працівника, які не відповідають законодавству у сфері охорони здоров`я, зокрема стандартам у сфері охорони здоров`я та нормативним локальним актам.
Відповідно до ч.2 ст.34 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» обов`язками лікуючого лікаря є своєчасне і кваліфіковане обстеження та лікування пацієнта.
Таким чином, надання несвоєчасної або некваліфікованої медичної допомоги є протиправною поведінкою медичного працівника.
Згідно з ч.4 ст.34 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» лікар не несе відповідальності за здоров`я хворого в разі відмови останнього від медичних приписів або порушення пацієнтом встановленого для нього режиму.
Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 27 лютого 2019 року у справі № 755/2545/15-ц (провадження №61-47866св18).
Відповідно до вимог ст. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Згідно з ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до вимог ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
За приписами ч.ч.3, 4 ст.12 ЦПК України (змагальність сторін) кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
За змістом ст.13 ЦПК України (диспозитивність цивільного судочинства) суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Питання обов`язку доказування і подання доказів розкрито у ст.81 ЦПК України, де зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст.89 ЦПК України).
Колегія суддів враховує, що неподання стороною позивача належних і допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог, а саме, підтвердження факту завдання (наявності) шкоди здоров`ю позивача, стало підставою для вмотивованого висновку суду першої інстанції  про недоведеність та необґрунтованість позовних вимог, адже зазначені позивачем обставини ґрунтуються на припущеннях.
Отже, суд першої інстанції, правильно встановивши обставини спору, дослідивши докази у справі й надавши їм належну оцінку, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 про медичну шкоду.
Посилання в апеляційній скарзі на те, що на рентгенівському знімку видно, що запального процесу біля зуба немає, а відповідно підстав для видалення нерва не було,  колегія суддів вважає, що вони не заслуговують на увагу, оскільки судом першої інстанції вірно встановлено, що сторонами не було заявлено клопотання про призначення судово-медичної/медично-стоматологічної експертизи для з`ясування обставин, які безпосередньо стосуються предмету доказування, тобто належної чи неналежної наданої лікарями медичного центру «Мед-Део» стоматологічної допомоги позивачу.
Так, з матеріалів справи вбачається, що позивачем було підписано інформаційну згоду на проведення ендодонтичного лікування, діагноз - хоронічний пульпіт, інформаційну добровільну згоду пацієнта на проведення діагностики, лікування та на проведення операції та знеболення, план лікування стоматологічного хворого (а.с.6, 37, 40-41).
Разом з тим, доводи апеляційної скарги про те, що позивач не може пригадати як підписував інформовану згоду на проведення ендодонтичного лікування, тому що був під впливом знеболювального препарату та те, що лікар ОСОБА_5 не пояснив позивачу, що таке едодонтичне лікування зуба, а також не повідомив його, що в зуб під тимчасову пломбу закладається отрута, колегія суддів відхиляє, оскільки позивачем не надано  належних та допустимих доказів на підтвердження вказаних обставин, що є його процесуальним обов`язком відповідно до положень ст.81 ЦПК України. При цьому, колегія суддів враховує, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).
З урахуванням того, що більшість доводів апеляційної скарги, є ідентичними доводам позовної заяви, яким суд першої інстанції надав належну оцінку, висновки суду першої інстанції є достатньо аргументованими, апеляційний приходить висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому апеляційний враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).
Суд апеляційної інстанції, враховуючи усі обставини вказаної справи, вважає оскаржуване рішення  суду законним та справедливим, таким, що відповідає верховенству права, що передбачено ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Наявність обставин, за яких відповідно до ч.1 ст.376 ЦПК України судове рішення підлягає обов`язковому скасуванню, апеляційним судом не встановлено.
За таких обставин суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції, оскільки суд, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалив судове рішення з додержанням норм процесуального права, що відповідно до ч.1 ст.375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін.
Згідно з ч.3 ст.389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах (ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб) не підлягають касаційному оскарженню, крім випадків, визначених у п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 18 вересня 2023 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.
 
Головуючий
 
Судді: