ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 травня 2024 року 
м. Черкаси   

Справа № 705/259/24		
Провадження № 22-ц/821/768/24		
Категорія: 305010900 	  	

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої: Карпенко О.В. 
суддів: Василенко Л.І., Сіренка Ю.В.
за участю секретаря: Ярошенка Б.М.

учасники справи: 
позивач: Публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта»,
відповідач: ОСОБА_1 ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 27 лютого 2024 року (ухваленого під головуванням судді Годік Л.С. в приміщенні Уманського міськрайонного суду Черкаської області) у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» до ОСОБА_1  про компенсацію виплаченого страхового відшкодування,- 

в с т а н о в и в :

Короткий зміст позовних вимог

26 грудня 2023 року через засоби поштового зв`язку позивач ПАТ «НАСК «Оранта» звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про компенсацію виплаченого страхового відшкодування.
В обґрунтування заявлених позовних вимог посилається на те, що 24.02.2023 о 13.30 год. на 524км+600м автодороги Стрий-Тернопіль-Кропивницький-Знам`янка сталася ДТП за участю автомобіля ГАЗ-2410, д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_1 , який належить ОСОБА_2 , та автомобіля MERCEDES BENZ, д.н.з НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_3 , який йому і належить. 
У даній ДТП встановлена винуватість водія ОСОБА_1 , що підтверджується постановою Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 07.04.2023. 
Станом на час ДТП транспортний засіб ГАЗ-2410, д.н.з. НОМЕР_1 , був забезпечений Договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (Поліс АТ 2108573), укладеним між ПАТ НАСК «Оранта» та ОСОБА_2 . Тому, відповідно до ст.1191 ЦК України та п.п. а) п. 38.1.1 ст. 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» вказує позивач, після проведення виплати потерпілій особі, у ПАТ НАСК «Оранта» виникло право зворотньої вимоги до ОСОБА_1 .  
На підставі вищевикладеного, позивач просив суд постановити рішення, яким стягнути з відповідача в порядку регресу суму завданої шкоди у розмірі 44 437,37 грн, а також витрати по сплаті судового збору в розмірі 2 684,00 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 27 лютого 2024 року позов задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «НАСК «Оранта» в порядку компенсації виплаченого страхового відшкодування 44 437,37 грн.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «НАСК «Оранта» витрати по сплаті судового збору в розмірі 2 684,00 грн.
Рішення суду першої інстанції, зокрема, мотивоване тим, що оскільки ПАТ НАСК «Оранта» виконало покладений на нього Законом «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обов`язок по відшкодуванню шкоди, заподіяної з вини водія забезпеченого транспортного засобу, тому у нього виникає право регресної вимоги до такої винної особи, у зв`язку із чим суд дійшов висновку щодо правомірності звернення позивача з вимогою про стягнення в порядку регресу з відповідача ОСОБА_1 на його користь суми 50% виплаченого відшкодування за спричинену в результаті ДТП шкоду.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі, поданій 20 березня 2024 року через засоби поштового зв`язку , ОСОБА_1 , вважаючи оскаржуване рішення суду першої інстанції незаконним та необґрунтованим, постановленим без встановлення фактичних обставин, від яких залежить правильне вирішення справи, із порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, просив скасувати рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 27 лютого 2024 року та ухвалити нове, яким в задоволенні позову -відмовити.

Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга, зокрема, мотивована тим, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що ОСОБА_1 є інвалідом ІІ групи внаслідок війни, відповідно , його цивільно-правова відповідальність врегульована статтею 13 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності» власників наземних транспортних засобів.»
Посилаючись на положення ст. 13 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» ОСОБА_1 звільнений від обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності на території України. Відшкодування збитків внаслідок ДТП, винуватцями якої є зазначені особи, проводить МТСБУ у порядку, визначеному цим законом, тому позивач зобов`язаний був просити стягнути в порядку регресу суму завданої шкоди в розмірі 44 437,37 грн. не з ОСОБА_1 , а з МТСБУ.
Вказує, що належним відповідачем у даній справі є саме МТСБУ, а не ОСОБА_1 .
Крім того, суд безпідставно до правовідносин, що виникли між позивачем та відповідачем у зв`язку з виплатою страховиком на користь потерпілого страхового відшкодування, застосував положення ст. 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», оскільки спірні правовідносини регулюються ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України «Про страхування».
Вказує, що суд першої інстанції, в порушення вимог п. 2 ч. 6 ст. 130 ЦПК України 2004 року не вирішив питання про склад осіб, які братимуть участь у справі, оскільки не залучив до участі у справі МТСБУ, на яке відповідно до ст. 13, 41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» покладено обов`язок з відшкодування збитків від ДТП, винуватцем якої є ОСОБА_1 .
Крім того, суд розглянув справу за його відсутності, без належного повідомлення відповідача та без його залучення до участі у справі.

Відзив на апеляційну скаргу 

У відзиві на апеляційну скаргу, який надійшов на адресу Черкаського апеляційного суду 11 квітня 2024 року, ПАТ «НАСК «Оранта», вважаючи доводи апеляційної скарги безпідставними, необґрунтованими, просило апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 27 лютого 2024 року – залишити без змін, вважаючи рішення суду законним, обгрунтованим, таким, що відповідає зібраним доказам, прийнятим з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Фактичні обставини справи, які встановлені судом першої інстанції 

Як вбачається з матеріалів справи, 24.02.2023 о 13.30 год. на 524км+600м автодороги Стрий-Тернопіль-Кропивницький-Знам`янка сталася ДТП за участю автомобіля ГАЗ-2410, д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_1 , який належить ОСОБА_2 , та автомобіля MERCEDES BENZ, д.н.з НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_3 , який йому і належить.
Відповідно до постанови Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 07.04.2023, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. Вказаною постановою встановлена вина ОСОБА_1 у вчиненні ДТП, яка мала місце 24.02.2023 о 13.30 год. на 524км+600м автодороги Стрий-Тернопіль-Кропивницький-Знам`янка за участю автомобіля ГАЗ-2410, д.н.з. НОМЕР_1 , та автомобіля MERCEDES BENZ, д.н.з НОМЕР_2 .
31.05.2022 між ПАТ «НАСК «Оранта» та ОСОБА_2 було укладено Договір обов`якового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (поліс АТ 2108573), відповідно до якого було застраховано його цивільно-правову відповідальність за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України, із застосуванням знижки як пільговику – 50%. Забезпеченим транспортним засобом за вказаним Договором є автомобіль ГАЗ-2410, д.н.з. НОМЕР_1 .
Відповідно до Висновку експерта №12 ВД за результатами проведення авто-товарознавчого дослідження від 01.03.2023, вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля MERCEDES BENZ, д.н.з НОМЕР_2 , внаслідок вказаної ДТП складає 103 466,90 грн.
27.02.2023 за №19 до страхової компанії надійшла заява про виплату страхового відшкодування від ОСОБА_3 , який на час ДТП був власником автомобіля MERCEDES BENZ, д.н.з НОМЕР_2 .
02.05.2023 між ПАТ HACK «ОРАНТА» та ОСОБА_3 було підписано Угоду про припинення зобов`язання переданням відступного, відповідно до якого загальна сума страхового відшкодування склала 84 374,73 грн та 4 500,00 грн. - витрати на проведення експертизи.
Визначене страхове відшкодування за мінусом франшизи (2500,00 грн) було сплачено HACK «ОРАНТА» згідно платіжних доручень №23750 від 10.05.2023 та №15299 від 23.03.2023.

Позиція Апеляційного суду

Згідно зі ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01).
Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.
Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав сторонам строк для подачі відзиву.
Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.
Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Мотиви, з яких виходить Апеляційний суд, та застосовані норми права

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. (ч.1 та ч. 2 ст. 367 ЦПК України).
Згідно зі ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції в повній мірі відповідає зазначеним вимогам, виходячи з наступного.
Статтею 1 Закону України «Про страхування» визначено, що страхування – це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формулюються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.
Статтею 16 Закону України «Про страхування» передбачено, що договір страхування – це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.
Предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані з: життям, здоров`ям, працездатністю та пенсійним забезпеченням (особисте страхування); володінням, користуванням і розпорядженням майном (майнове страхування); відшкодування шкоди, завданої страхувальником (страхуванням відповідальності) стаття 980 ЦК України).
Згідно зі статтею 5 Закону України «Про страхування» розрізняють добровільну і обов`язкову форми страхування.
Відповідно до ч. 1 статті 6 Закону України «Про страхування» добровільне страхування – це страхування, яке здійснюється на основі договору між страхувальником і страховиком. Загальні умови і порядок здійснення добровільного страхування визначаються правилами страхування, що встановлюються страховиком самостійно відповідно до вимог цього Закону. Конкретні умови страхування визначаються при укладенні договору страхування відповідно до законодавства.
Згідно зі статтею 9 Закону України «Про страхування» розмір страхової суми та (або) розміри страхових виплат визначаються за домовленістю між страховиком та страхувальником під час укладання договору страхування або внесення змін до договору страхування, або у випадках, передбачених чинним законодавством.
Страхове відшкодування - страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку.
Статтею 25 Закону України «Про страхування» передбачено, що здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводяться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта, що складається страховиком або уповноваженою ним особою у формі, визначеній страховиком.
Частиною 1 статті 988 ЦК України та частиною 2 статті 20 Закону України «Про страхування» передбачено, що страховик зобов`язаний у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором.
Відповідно до вимог статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно зі статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до частини 1 статті 1191 ЦК України  особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотньої вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.
З аналізу вищевказаної норми вбачається, що регресом є право, що виникає у особи внаслідок платежу. Право регресу - це право зворотньої вимоги, що виникає у страховика до винної особи на тій основі, що страховик попередньо провів виконання за страховим зобов`язанням, виплативши страхове відшкодування страхувальникові, тобто право регресу виникає з моменту сплати за третю особу.
За змістом ч.ч. 1 та 2 статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
Згідно з вимогами статті 1187 ЦК України  шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Статтею 1188 ЦК України передбачено, що шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.
Як вбачається із матеріалів справи, постановою Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 07 квітня 2023 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 850 грн в дохід держави.
Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.
Відповідно до Полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № 2108573 від 31 травня 2021 року, страховиком ПАТ «НАСК «Оранта» було застраховано на період з 31 травня 2022 року по 30 травня 2023 року цивільно-правову відповідальність ОСОБА_2 перед третіми особами на випадок ДТП за участю забезпеченого транспортного засобу ГАЗ 2410, д.н.з. НОМЕР_1 , із застосуванням знижки як пільговику – 50%, з лімітом відповідальності за шкоду, заподіяну майну у розмірі 130 000,00 грн.
У разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи (абз.1 п. 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).
Відповідно до статті 25 Закону України «Про страхування» здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком.
Сума страхового відшкодування була сплачена ОСОБА_3 , власнику пошкодженого внаслідок ДТП транспортного засобу MERCEDES BENZ, д.н.з НОМЕР_3 , а саме 84 374,73 грн. та 4 500 грн. витрати на проведення експертизи, що підтверджується платіжними інструкціями № 23 750 від 10 травня 2023 року та № 15299 від 23 березня 2023 року.
Із наведеного слідує, що позивачем як страховиком за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, внаслідок настання страхового випадку, в результаті якого було заподіяно шкоду майну потерпілого, здійснено на користь потерпілого виплату страхового відшкодування, тому позивач набув право вимоги в порядку регресу.
Звертаючись до суду із вимогою про компенсацію виплаченого страхового відшкодування позивач, з урахуванням того, що Поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № 2108573 від 31 травня 2021 року було укладено із застосуванням знижки, посилаючись на п. 38?.1 ст. 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», просив стягнути з відповідача 50 % суми виплаченого страхового відшкодування.
Відповідно до п.  38?.1 ст. 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі якщо страховик здійснив страхове відшкодування за шкоду, заподіяну під час використання забезпеченого транспортного засобу, у сфері, що передбачає більше значення коригуючого коефіцієнта, ніж визначено договором страхування, чи з порушенням умов, передбачених пунктом 13.2 статті 13 цього Закону (при укладенні договору страхування із застосуванням такого пункту), то особа, відповідальна за шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, зобов`язана компенсувати страховику 50 відсотків виплаченого страхового відшкодування.
Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції правильно врахував вимоги п.  38?.1 ст. 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та дійшов вірного висновку про наявність підстав для задоволення позову ПАТ «НАСК «Оранта», оскільки товариство здійснило виплату страхового відшкодування за договором обов`язкового страхування наземного транспорту та набуло права вимоги на стягнення з відповідача, як винної в ДТП особи, на свою користь в порядку компенсації виплаченого страхового відшкодування у розмірі 44 437,37 грн.
Розмір виплаченого страхового відшкодування відповідачем не оспорюється.
Посилання скаржника в апеляційній скарзі, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що ОСОБА_1 є інвалідом ІІ групи внаслідок війни, відповідно, його цивільно-правова відповідальність врегульована статтею 13 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності» власників наземних транспортних засобів, не приймаються судом апеляційної інстанції по наступних підставах.
Згідно з п. 13.1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» учасники бойових дій, постраждалі учасники Революції Гідності та особи з інвалідністю внаслідок війни, що визначені законом, особи з інвалідністю I групи, які особисто керують належними їм транспортними засобами, а також особи, що керують транспортним засобом, належним особі з інвалідністю I групи, у її присутності, звільняються від обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності на території України. Відшкодування збитків від дорожньо-транспортної пригоди, винуватцями якої є зазначені особи, проводить МТСБУ у порядку, визначеному цим Законом.
Як вбачається із матеріалів справи, цивільно-правова відповідальність відповідача ОСОБА_1 (винуватця дорожньо-транспортної пригоди) на момент дорожньо-транспортної пригоди застрахована не була і власником транспортного засобу ГАЗ-2410, д.н.з. НОМЕР_4 був ОСОБА_2 , тому положення ст. 13 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» не можуть бути застосовані до даного страхового випадку.
Доводи скаржника щодо застосування рішення Конституційного Суду України від 23 грудня 2014 року у справі № 1-6/2014, в аспекті конституційного звернення положень п. 13.1 ст. 13 «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», згідно якого транспортним засобом, які належать учасникам бойових дій, інвалідам війни та інвалідам І групи, які належать учасникам бойових дій, інвалідам війни та інвалідам І групи, є такі наземні транспортні засоби, якими зазначені особи володіють як на праві власності, так і на будь-якій іншій правовій підставі ( договору підряду, оренди тощо), є необгрунтованими, оскільки скаржником не надано належних доказів на підтвердження правової підстави володіння транспортним засобом ГАЗ-2410, д.н.з. НОМЕР_4 , який на момент ДТП перебував у власності ОСОБА_2 .
Доводи скаржника, що відшкодування збитків внаслідок ДТП, винуватцями якої є зазначені особи, проводить МТСБУ у порядку, визначеному цим законом, тому позивач зобов`язаний був просити стягнути в порядку регресу суму завданої шкоди в розмірі 44 437,37 не з ОСОБА_1 а з МТСБУ є безпідставними.
Згідно з п. 39.1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» МТСБУ є єдиним об`єднанням страховиків, які здійснюють обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів за шкоду, заподіяну третім особам. Участь страховиків у МТСБУ є умовою здійснення діяльності щодо обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.
Підпункт 39.2.1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачає, що завданням МТСБУ є здійснення виплат із централізованих страхових резервних фондів компенсацій та відшкодувань на умовах, передбачених цим законом.
Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» чітко визначає умови, за яких МТСБУ здійснює відшкодування страхових коштів.
Згідно з пп. 43.1.2 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» для забезпечення виконання зобов`язань членів МТСБУ перед страхувальниками і потерпілими при ньому, крім інших, створено фонд захисту потерпілих у ДТП (фонд захисту потерпілих), призначений для здійснення розрахунків з потерпілими у випадках, передбачених цим законом.
Відповідно до пп. «а» п. 41.1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам п. 1.7 ст. 1 цього закону, та майну, яке знаходилося в такому транспортному засобі.
Згідно з п. 13.1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» учасники бойових дій, постраждалі учасники Революції Гідності та особи з інвалідністю внаслідок війни, що визначені законом, особи з інвалідністю I групи, які особисто керують належними їм транспортними засобами, а також особи, що керують транспортним засобом, належним особі з інвалідністю I групи, у її присутності, звільняються від обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності на території України. Відшкодування збитків від дорожньо-транспортної пригоди, винуватцями якої є зазначені особи, проводить МТСБУ у порядку, визначеному цим Законом.
Встановивши, що на відповідача у даній справі не розповсюджуються положення ст. 13 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»,  на МТСБУ не може бути покладений обов`язок зі сплати компенсації виплаченого страхового відшкодування,  оскільки в п. 36.4 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» прямо зазначено, що у такій ситуації у МТСБУ не виникає обов`язку здійснювати відповідне відшкодування (регламентні виплати) страховикам.
Отже, ПАТ «НАСК «Оранта» не мало підстав для звернення до МТСБУ із позовом про відшкодування витрат, і пред`явивши вимоги безпосередньо до винуватця дорожньо-транспортної пригоди, діяло відповідно до вимог закону.
Доводи скаржника, що суд безпідставно до правовідносин, що виникли між позивачем та відповідачем у зв`язку з виплатою страховиком на користь потерпілого страхового відшкодування, застосував положення ст. 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», оскільки спірні правовідносини регулюються ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України «Про страхування» також є необгрунтованими по наступних підставах.
Відповідно до частини першої статті 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.
Статтею 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено право страховика подати після виплати страхового відшкодування регресний позов до страхувальника за наявності певних умов.
Згідно зі статтею 27 Закону України «Про страхування» та
статтею 993 ЦК України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.
Стаття 1191 ЦК України та стаття 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», з одного боку, і стаття 999 ЦК України та ст. 27 Закону України «Про страхування», з іншого боку, регулюють різні за змістом правовідносини (аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі №755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18)).
У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у статті 38 цього Закону, страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування.
Обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).
Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).
Обмеження набуття страховиком завдавача шкоди права зворотної вимоги (регресу) випадками, які визначені у статті 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», зумовлене тим, що набуття цього права щоразу після відшкодування цим страховиком шкоди потерпілому суперечило би меті страхування цивільно-правової відповідальності, об`єктом якого є майнові інтереси завдавача шкоди та яке забезпечує, зокрема їх захист.
Відповідно до пункту четвертого частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок виконання обов`язку боржника третьою особою.
Отже, кредитор у деліктному зобов`язанні (потерпілий) може бути замінений його страховиком (позивачем) внаслідок виконання ним обов`язку завдавача шкоди (відповідача) з відшкодування останньої.
Згідно зі статтею 993 ЦК України та статтею 27 Закону України «Про страхування» до страховика потерпілого переходить право вимоги до завдавача шкоди у деліктному зобов`язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Після такої виплати деліктне зобов`язання не припиняється. У ньому відбувається заміна кредитора: до страховика потерпілого переходить право вимоги, що належало цьому потерпілому у деліктному зобов`язанні, у межах виплаченого йому страхового відшкодування. Такий перехід права вимоги є суброгацією.
Під час суброгації нового зобов`язання із відшкодування збитків не виникає, відбувається заміна кредитора: потерпілий, яким є страхувальник або вигодонабувач, передає страховику своє право вимоги до особи, відповідальної за спричинення шкоди.
Натомість регрес – це право особи, яка здійснила відшкодування шкоди, заподіяної не її діями, звернутися з вимогою про повернення виплаченого до боржника, з вини якого заподіяно шкоду. Регрес характеризується тим, що правовідношення, за яким особа здійснила відшкодування, припинилося, у зв`язку з чим виникло нове правовідношення, пов`язане саме з регресною вимогою.
Суброгація допускається у договорах майнового страхування, правовою підставою її застосування є стаття 993 ЦК України та стаття 27 Закону України «Про страхування». Право регресу регулюється частиною першою статті 1191 ЦК України.
Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 30 січня 2019 року у справі № 755/9320/15-ц (провадження № 61-7833св18).
Враховуючи викладене, вимога позивача до завдавача шкоди ОСОБА_1 не є суброгацією, правовідносини, що виникли між позивачем і відповідачем у зв`язку з виплатою першим на користь потерпілого страхового відшкодування, є регресною вимогою.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що правовою природою права вимоги ПАТ «НАСК «Оранта» є саме регресна вимога, у зв`язку із чим судом не було застосовано до даних правовідносин норм права, які застосовуються при суброгації.
Доводи скаржника, що суд розглянув справу за відсутності відповідача без його належного повідомлення та без залучення відповідача до участі у справі, є безпідставними по наступних підставах.
Відповідно до частин п`ятої, шостої статті 128 ЦПК України судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі  в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення – завчасно.
Судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом  з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. Стороні чи її представникові за їхньою згодою можуть бути видані судові повістки для вручення відповідним учасникам судового процесу. Судова повістка може бути вручена безпосередньо в суді, а у разі відкладення розгляду справи про дату, час і місце наступного засідання може бути повідомлено під розписку.
У разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається, зокрема, фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи перебування, зареєстрованого у встановленому законом порядку ( п.2 ч. 7 ст. 128 ЦПК України).
У частині восьмій статті 128 ЦПК України передбачено, що днем вручення судової повістки є: 1) день вручення судової повістки під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки на офіційну електронну адресу особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 4) день проставлення  у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Якщо повістку надіслано на офіційну електронну адресу пізніше 17 години, повістка вважається врученою у робочий день, наступний за днем її відправлення, незалежно від надходження до суду повідомлення про її доставлення.
ОСОБА_1 у апеляційній скарзі зазначає, що він не був належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, призначеного 27 лютого 2024 року, в результаті чого суд першої інстанції розглянув справу та ухвалив судове рішення без участі відповідача.
Як вбачається із матеріалів справи, копія ухвали про відкриття провадження та копія позовної заяви була направлена відповідачу на адресу, вказану в позовній заяві, та яка підтверджується відповіддю №408377 від 17.01.2024 з Єдиного демографічного реєстру, але поштова кореспонденція повернута до суду першої інстанції з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою».
У пункті 91-1 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2009 року № 270 (далі – Правила), передбачено, що рекомендовані листи з позначкою «Судова повістка», адресовані фізичним особам, під час доставки за зазначеною адресою вручаються особисто адресату, а у разі його відсутності – будь-кому з повнолітніх членів його сім`ї, який проживає разом з ним. У разі відсутності адресата (будь-кого із повнолітніх членів його сім`ї) за зазначеною на рекомендованому листі адресою працівник поштового зв`язку інформує адресата за наявним номером телефону та/або вкладає до абонентської поштової скриньки повідомлення про надходження рекомендованого листа з позначкою «Судова повістка». Якщо протягом трьох робочих днів після інформування адресат не з`явився за одержанням рекомендованого листа  з позначкою «Судова повістка», працівник поштового зв`язку робить позначку «адресат відсутній за вказаною адресою», яка засвідчується підписом з проставленням відбитка календарного штемпеля і не пізніше ніж протягом наступного робочого дня повертає його до суду.
Працівником ПАТ «Укрпошта» на довідці про причини повернення зроблено позначку «адресат відсутній за вказаною адресою» та засвідчено її підписом з проставленням відбитка календарного штемпеля, що свідчить про дотримання вимог пункту 91-1 Правил, тому у суду апеляційної інстанції не було підстав не враховувати причини повернення до суду судової повістки під час розгляду справи.
За змістом пункту 3 частини восьмої статті 128 ЦПК України відмітка про відсутність особи за адресою місця проживання вважається врученням судової повістки цій особі.
Отже, наведена норма права дає підстави вважати, що врученою судова повістка вважається в день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, що узгоджується з висновками, викладеними в постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 752/11896/17 (провадження № 14-507цс18), від 12 лютого 2019 року у справі № 906/142/18 (провадження № 12-233гс18) та постановах Верховного Суду від 27 лютого 2020 року у справі №814/1469/17 (провадження № К/9901/28703/19), від 01 квітня 2021 року у справі № 826/20408/14 (провадження  № К/9901/16143/20), від 09 липня 2020 року у справі № 751/4890/19 (провадження № 61-2583св20), від 10 листопада 2021 року у справі  № 756/2137/20 (провадження № 61-3782св21), від 29 липня 2022 року у справі № 148/2412/19 (провадження № 61-18085св21).
З наведеного вбачається, що суд першої інстанції виконав обов`язок щодо повідомлення ОСОБА_1 , відповідач був належно повідомлений про розгляд справи, призначений на 27 лютого 2024 року.
Крім того, апеляційний суд звертає увагу, що в заяві, поданій до суду першої інстанції від 11.03.2024 та в апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначена адреса: АДРЕСА_1 , яка була зазначена позивачем в позовній заяві та міститься у Витягу з Єдиного державного демографічного реєстру, що свідчить про те, що відповідач був належним чином повідомлений про розгляд справи і що він проживає саме за вказаною адресою.
Інші доводи, наведені відповідачем в апеляційній скарзі, були предметом апеляційного перегляду, однак на правильність висновків суду першої інстанції щодо вирішення справи по суті не впливають.
Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що постановлене у справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у скарзі доводами, не вбачає.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
У відповідності до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Керуючись ст.ст. 258, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, –

п о с т а н о в и в  :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення  Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 27 лютого 2024 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» до ОСОБА_1  про компенсацію виплаченого страхового відшкодування– залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, в порядку та за умов, визначених ЦПК України. 

Головуюча                                  О.В. Карпенко

Судді                         Л.І. Василенко

                Ю.В. Сіренко