П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа №  120/12490/23 
                                                                               Головуючий у 1-й інстанції: Альчук М.П. 
Суддя-доповідач:  Драчук Т. О. 
16 травня 2024 року 
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Драчук Т. О. 
суддів:  Смілянця Е. С.  Полотнянка Ю.П. 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 18 січня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії, 
В С Т А Н О В И В :
11.08.2023 позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Вінницького окружного адміністративного суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якому просив:
-визнати протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_2 , викладені у листі №6595 від 07.08.2023 про відмову у наданні ОСОБА_1 відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації;
-зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_3 повторно розглянути питання про надання ОСОБА_1 відстрочки від призову на військову службу за заявою №121/876 від 25.07.2023.
Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 18 січня 2024 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій  апелянт просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити адміністративний позов в повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначає, що згідно вимог абз. 11 ч. 1 ст. 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані, зокрема, які мають дружину (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю та/або одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю I чи II групи за умови, що такі особи з інвалідністю не мають інших працездатних осіб, зобов`язаних відповідно до закону їх утримувати.
В свою чергу, апелянт вважає, що оскільки нормативно-правовими актами не врегульовано перелік документів для підтвердження непрацездатності батьків, які є працюючими пенсіонерами з інвалідністю I-II групи, то й територіальні центри комплектації не мають права відмовляти військовозобов`язаному у відстрочці від мобілізації при поданні ним документів, що підтверджують інвалідність (довідка МСЕК) та непрацездатність батьків (пенсійне посвідчення), паспорт. 
В апеляційній скарзі позивач вказує, що інших осіб, які можуть здійснювати догляд за матір`ю немає. При цьому, всі докази надано разом з позовною заявою, однак не враховано судом під час ухвалення рішення у справі.
15.03.2024 до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якому відповідач просить суд залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін. Також, відповідач вказує, що мати позивача, ОСОБА_2 , має право на утримання від колишнього чоловіка, ОСОБА_3 , та може в подальшому скористуватися правом, визначеним ст. 75, 76 Сімейного кодексу України. При цьому, ні під час розгляду справи в суді першої інстанції, ні на дату звернення із заявою про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації у зв`язку з інвалідністю матері, матеріали не містили жодних відомостей, що колишній чоловік ОСОБА_2 не може здійснювати такого обов`язку.
26.03.2024 до суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив, в якій представник просить суд задовольнити апеляційну скарги та скасувати рішення суду першої інстанції, прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Так, звертаючись з адміністративним позовом, ОСОБА_1 вказав, що ним було подано заяву з усіма підтверджуючими документами щодо надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на підставі абзацу 11 частини 1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». Однак, ІНФОРМАЦІЯ_3 безпідставно відмовив позивачу в наданні відстрочки, посилаючись на те, що наявні інші працездатні особи, зобов`язані відповідно до закону утримувати матір, якій встановлена друга група інвалідності, а саме її колишній чоловік, батько позивача. 
Представник позивача просить врахувати під час розгляду справи, що в січні 2024 року мати позивача, ОСОБА_2 звернулася до Червоноармійського районного суду Житомирської області з позовом, в якому просила стягнути зі свого колишнього чоловіка, ОСОБА_3 , аліменти на її утримання, у розмірі 1/4 частини від всіх видів заробітку (доходу) щомісячно. Адже саме наявність «зобов`язань» по утриманню колишнім чоловіком своєї дружини, є підставою для відмови у ТЦК та Вінницькому окружному адміністративному суді.
До вказаного відзиву представником позивача додано рішення Червоноармійського районного суду Житомирської області від 19.02.2024, яким відмовлено ОСОБА_2 у задоволенні позовних вимог, оскільки відповідач, ОСОБА_3 , зазначив, що не працює та жодних доходів не має, а має тимчасові заробітки.
Отже, з огляду на викладене, представник апелянта вважає, що підстави для відмови у наданні позивачу відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на підставі абзацу 11 частини 1 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» відсутні як на момент розгляду заяви відповідачем, так і на даний момент.
Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Враховуючи, що матеріали справи містять достатньо доказів для вирішення спору, колегія суддів вважає за можливе розглядати справу в порядку письмового провадження.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, а також правильність застосування судом першої інстанції норм  матеріального та процесуального права, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити, а рішення суду - скасувати, виходячи з наступного.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 25.07.2023 позивач звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_1 із заявою про надання відстрочки від призову на військову службу від час мобілізації на підставі абз. 11 ч. 1 ст. 23 "Про мобілізаційно підготовку та мобілізацію".
За результатами розгляду вказаної заяви, відповідачем листом від 07.08.2023 року № 6595, відмовлено у наданні відстрочки, з огляду на наявність інших працездатних осіб, зобов`язаних відповідно до вимог законодавства утримувати матір, якій встановлена група інвалідності.
Не погоджуючись з вказаною відмовою, позивач звернувся до суду з адміністративним позовом.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що на момент прийняття оскаржуваної відповіді про відмову у відстрочці набрали чинності зміни до статті 23 Закону № 3543-XII, передбачені Законом України "Про внесення змін до деяких законів України щодо окремих питань, пов`язаних із проходженням військової служби під час дії воєнного стану" від 28.06.2023 року № 3161-IX.
Так, відповідно до абзацу 11 частини першої статті 23 Закону № 3543-ХІІ у редакції Закону № 3161-IX мобілізації не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані, які мають дружину (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю та/або одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю I чи II групи за умови, що такі особи з інвалідністю не мають інших працездатних осіб, зобов`язаних відповідно до закону їх утримувати.
Суд першої інстанції вказав, що звертаючись до суду з позовом, позивач зазначив, що його матір ОСОБА_2 є особою з інвалідністю ІІ групи, що підтверджується довідкою МСЕК серії 12 ААГ № 405302 від 09.06.2023. Інших працездатних родичів, які зобов`язані утримувати матір немає.
Зокрема, на доведення вказаного факту позивачем було надано пояснення та підтверджуючі документи щодо того, що його бабуся ОСОБА_4 (матір ОСОБА_2 ) також є особою з інвалідністю ІІ групи, брат ОСОБА_5 - є неповнолітнім та сестра - ОСОБА_6 є інвалідом ІІІ групи, інвалідність встановлена з дитинства.  
При цьому, судом першої інстанції встановлено, що матір позивача ОСОБА_2 перебувала у шлюбі  з ОСОБА_3 .
Вказаний шлюб розірвано на підставі рішення Червоноармійського районного суду Житомирської області від 05.09.2022 року у справі № 292/541/22.
Відповідно до статті 76 Сімейного кодексу України, після розірвання шлюбу особа має право на утримання, якщо вона стала непрацездатною до розірвання шлюбу або протягом одного року від дня розірвання шлюбу і потребує матеріальної допомоги. Умовою є те, що колишній чоловік чи колишня дружина може надавати таку матеріальну допомогу.
Відповідно до частин 2 та 3 статті 75 Сімейного кодексу України Право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу. Непрацездатним вважається той із подружжя, який досяг пенсійного віку, встановленого законом, або є особою з інвалідністю I, II чи III групи.
Суд зазначив, що у  Законі № 3543-XII сказано не "особи, які здійснюють утримання", а "особи, які зобов`язані утримувати", тому у вказаний список включаються особи, що відповідно до закону повинні утримувати особу, незалежно від того, чи виконують вони такий обов`язок.
Оскільки інвалідність ОСОБА_2 було призначено у межах одного року від дня розірвання шлюбу, у колишнього чоловіка ОСОБА_3 виникає законний обов`язок утримувати ОСОБА_2 , за умови, що він може надавати таку матеріальну допомогу.
Однак, надані позивачем матеріали не містять відомостей, що ОСОБА_3 не може здійснювати такого обов`язку, у зв`язку з чим суд першої інстанції дійшов висновку, що на позивача не поширюються положення абзацу 11 частини першої статті 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", оскільки надані до заяви документи не підтверджують зазначені в статті підстави, тому оскаржувана відмова стосовно надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації є правомірною.
При цьому, суд першої інстанції вказав, що позивач не позбавлений права на повторне звернення до відповідача із наданням відповідних відомостей, що підтверджують неможливість вчинення батьком утримання матері.
Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
У відповідності до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно з вимог ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до вимог ч.1 ст.5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.
Згідно з вимогами ч.1 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ч. 1-3 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» № 2232-XII від 25.03.1992 року захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення та Державної спеціальної служби транспорту, посади в яких комплектуються військовослужбовцями. Військовий обов`язок включає у тому числі проходження військової служби.
Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022 року у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» постановлено ввести в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.
Указами Президента України №133/2022 від 14.03.2022 року, №259/2022 від 18.04.2022 року, №341/2022 від 17.05.2022 року, №573/2022 від 12.08.2022 року, №757/2022 від 07.11.2022 року, №58/2023 від 06.02.2023 року, №254/2023 від 01.05.2023 року, №451/2023 від 26.07.2023 року строк дії воєнного часу продовжувався.
Згідно з ч. 10 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» громадяни України, які приписані до призовних дільниць або перебувають у запасі Збройних Сил України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України чи проходять службу у військовому резерві, зобов`язані: прибувати за викликом районного (об`єднаного районного), міського (районного у місті, об`єднаного міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки (далі - відповідні районні (міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки), Центрального управління або регіонального органу Служби безпеки України, відповідного підрозділу Служби зовнішньої розвідки України для оформлення військово-облікових документів (посвідчень призовника, військових квитків, тимчасових посвідчень військовозобов`язаних), приписки, проходження медичного огляду, направлення на підготовку з метою здобуття або вдосконалення військово-облікової спеціальності, призову на військову службу або на збори військовозобов`язаних та резервістів; проходити медичний огляд та лікування в лікувально-профілактичних закладах згідно з рішеннями комісії з питань приписки, призовної комісії або військово-лікарської комісії відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки, закладів охорони здоров`я Служби безпеки України, а у Службі зовнішньої розвідки України - за рішенням керівників відповідних підрозділів або військово-лікарської комісії Служби зовнішньої розвідки України; проходити підготовку до військової служби, військову службу і виконувати військовий обов`язок у запасі; виконувати правила військового обліку, встановлені законодавством.
Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 року №3543-XII (далі - Закон №3543-XII) встановлено правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, визначено засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності (підприємства, установи і організації), повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів.
Відповідно до ст.1 Закону №3543-XII мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.
У відповідності до ч. 1 ст. 22 Закону №3543-XII громадяни зобов`язані: з`являтися за викликом до територіального центру комплектування та соціальної підтримки (військовозобов`язані, резервісти Служби безпеки України - за викликом Центрального управління або регіонального органу Служби безпеки України, військовозобов`язані, резервісти Служби зовнішньої розвідки України - за викликом Служби зовнішньої розвідки України) для взяття на військовий облік військовозобов`язаних чи резервістів, визначення їх призначення на особливий період; надавати в установленому порядку під час мобілізації будівлі, споруди, транспортні засоби та інше майно, власниками яких вони є, Збройним Силам України, іншим військовим формуванням, Оперативно-рятувальній службі цивільного захисту з наступним відшкодуванням державою їх вартості в порядку, встановленому законом.
Поряд з цим статтею 23 Закону №3543-XII передбачена відстрочка від призову на військову службу під час мобілізації.
Згідно з абз. 11 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», які мають дружину (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю та/або одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю I чи II групи за умови, що такі особи з інвалідністю не мають інших працездатних осіб, зобов`язаних відповідно до закону їх утримувати.
Як встановлено з матеріалів справи, 15.06.2023 до ІНФОРМАЦІЯ_4 надійшла заява позивача про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації у зв`язку з наявністю у матері ІІ групи інвалідності, до якої додано копію паспорта позивача, копію військового квитка ОСОБА_1 серія НОМЕР_1 , копію РНОКПП ОСОБА_1 , довідку про реєстрацію місця проживання особи від 14.07.2020 №29904, копію свідоцтва про народження серія НОМЕР_2 , копію паспорта мати позивача ОСОБА_2 , копію РНОКПП ОСОБА_2 , довідку до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серія 12ААГ №405302 від 09.06.2023, розписку про виклик до ІНФОРМАЦІЯ_4 .
Згідно витягу з протоколу засідання комісії з перевірки наявності прав громадян на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації ІНФОРМАЦІЯ_1 від 13.07.2023 №13 право ОСОБА_1 на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації на підставі абз. 11 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» не підтверджено. Як зазначено в примітці витягу з протоколу, не доведено відсутність інших працездатних осіб, зобов`язаних відповідно до закону утримувати матір, якій встановлена ІІ група інвалідності.
Листом ІНФОРМАЦІЯ_4 від 13.07.2023 ОСОБА_1 запропоновано надати документи, які підтверджують відсутність інших працездатних осіб, зобов`язаних від відповідно до закону утримувати матір, якій встановлена друга група інвалідності, у зв`язку з внесенням Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо окремих питань, пов`язаних із проходженням військової служби під час дії воєнного стану» від 28.06.2023 змін до абз. 11 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».
25.07.2023 до ІНФОРМАЦІЯ_4 надійшли доповнення до заяви позивача від 15.06.2023, до якої додано:
-довідку від 19.07.2023 №23, видану виконкомом Пулинської селищної ради Житомирського району Житомирської області, згідно якої ОСОБА_2 має наступний склад сім`ї: син – ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_5 , син – ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_6 , дочка – ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_7 ;
-заочне рішення Червоноармійського районного суду Житомирської області від 05.09.2022 у справі №292/541/22, згідно якого розірвано шлюб між ОСОБА_7 та ОСОБА_3 ;
-копію паспорта сестри позивача ОСОБА_6 ; копію свідоцтва про шлюб ОСОБА_6 від 20.06.2019, копію довідки МСЕК від 23.11.2020 про встановлення ОСОБА_8 ІІІ групи інвалідності, копію свідоцтва про народження ОСОБА_5 .
Згідно витягу з протоколу засідання комісії з перевірки наявності прав громадян на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації ІНФОРМАЦІЯ_1 від 04.08.2023 №16 право ОСОБА_1 на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації на підставі абз. 11 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» відсутнє. Як зазначено в примітці витягу з протоколу, наявні іншу працездатні особи, зобов`язані відповідно до закону утримувати матір, які встановлена друга група інвалідності.
Згідно листа ІНФОРМАЦІЯ_4 від 07.08.2023 №6595, з посиланням на ч. 1 ст. 76 Сімейного кодексу України, зазначено, що оскільки шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 розірвано за рішення суду 05.09.2022, а відповідно до довідки МСЕК серія 12ААГ №405305 від 09.06.2023, інвалідність ОСОБА_2 встановлена з 08.06.2023, тобто протягом одного року від дня розірвання шлюбу, в даному випадку наявні інші працездатні особи, зобов`язані відповідно до закону утримувати матір, якій встановлена друга група інвалідності.
Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, зазначив про правомірність прийнятого відповідачем, з огляду на те, що оскільки інвалідність ОСОБА_2 було призначено у межах одного року від дня розірвання шлюбу, у колишнього чоловіка ОСОБА_3 виникає законний обов`язок утримувати ОСОБА_2 , за умови, що він може надавати таку матеріальну допомогу.
При цьому, колегія суддів зазначає, що згідно вимог ч. 1, 3-4 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. 
Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Відповідно до ч. 1 ст. 72 КАС України  доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Згідно із ч. 1 ст. 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Так, представником позивача до матеріалів справи долучено копію рішення Червоноармійського районного суду Житомирської області від 19 лютого 2024 року у справі №292/148/24 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання непрацездатної колишньої дружини у розмірі 1/4 частини від всіх видів заробітку (доходів) щомісячно, яким у задоволенні позову відмовлено.
Зі змісту вказаного рішення встановлено, що підставою для відмови позивачу у задоволенні позовних вимог слугувало те, що ОСОБА_2 не надано належних та достовірних доказів на підтвердження позовних вимог щодо потреби у постійному лікуванні та необхідності матеріальної допомоги. Також, суд вказав, що позивачем не доведено, що відповідач може надавати матеріальну допомогу, оскільки жодних доказів на підтвердження своїх доводів суду не надала. В свою чергу ОСОБА_3 у заяві зазначив, що не працює та жодних доходів не має, а отримує нестабільний дохід.
Оскільки рішення Червоноармійського районного суду Житомирської області прийнято 19.02.2024, тобто на момент винесення судом першої інстанції оскаржуваного рішення, обставини, викладені у рішенні Червоноармійського районного суду Житомирської області від 19 лютого 2024 року у справі №292/148/24 не були предметом дослідження як ІНФОРМАЦІЯ_8 при вирішенні питання щодо надання ОСОБА_1 відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на підставі абз. 11 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», так і  Вінницьким окружним адміністративним судом під час ухвалення рішення у справі.
Водночас, враховуючи положення абз. 11 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», згідно якого не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані, які мають дружину (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю та/або одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю I чи II групи за умови, що такі особи з інвалідністю не мають інших працездатних осіб, зобов`язаних відповідно до закону їх утримувати, в розрізі обставин, встановлених рішення Червоноармійського районного суду Житомирської області від 19 лютого 2024 року у справі №292/148/24 щодо відсутності в колишнього чоловіка мати позивача ОСОБА_3 постійного доходу що свідчить про наявність обґрунтованих сумнівів щодо можливості утримання ним непрацездатної особи, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог шляхом зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про надання відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації на підставі абз. 11 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».
Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Суд враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
Відповідно до ч. 2 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Згідно ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
З огляду на встановлені обставини справи суд апеляційної інстанції вважає, що оскаржуване рішення належить скасувати та прийняти нове рішення про задоволення адміністративного позову.
При цьому, згідно з ч.6  ст.139 КАС України  якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до ч.1  ст.139 КАС України  при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього  Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
З матеріалів справи встановлено, що за подання адміністративного позову ОСОБА_1 сплатив судовий збір в сумі 1073,60 грн, згідно квитанції до платіжної інструкції №29 від 11.08.2023, та за подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції сплатив судовий збір в сумі 1816,80 грн, відповідно до платіжної інструкції №6979-2447-8958-5730 від 12.02.2024 (судовий збір за подання апеляційної скарги до суду сплачено в більшому розмірі, ніж визначено чинним законодавством).
Оскільки за результатами розгляду апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про скасування рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 18 січня 2024 року, колегія суддів вважає, що стягненню за рахунок бюджетних асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_1 підлягає судовий збір в сумі 2684 грн. 
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В:
апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити повністю.
Рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 18 січня 2024 року скасувати.
Прийняти нову постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити.
Визнати протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо відмови у наданні ОСОБА_1 відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації.
Зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_3 повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, з урахуванням висновків суду.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_1 (ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) на користь   ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ) сплачений судовий збір в сумі 2684 (дві тисячі шістсот вісімдесят чотири) грн.   

Постанова суду набирає законної сили з моменту прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених пп. "а"-"г" п.2 ч.5 ст. 328 КАС України. 

Головуючий	 	 	Драчук Т. О.	
 	 	 	 	
Судді	 	    	Смілянець Е. С.    Полотнянко Ю.П.