ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 757/12831/19  Номер провадження 22-ц/814/392/24	Головуючий у 1-й інстанції Чуванова А.М.  Доповідач ап. інст. Абрамов П. С.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2024 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого судді: Абрамова П.С.,
Суддів: Одринської Т.В., Панченка О.О.,
за участю секретаря судового засідання - Сальної Н.О.,
представника позивача - адвоката Максимова М.І.,
представника відповідача (АТ КБ «ПриватБанк») - адвоката Левицької А.В., 
розглянувши в порядку спрощеного провадження з повідомленням учасників справи  апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 , адвоката Максимова М.І., на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 09 травня 2023 року
у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», «ЮКРЕЙН МОРТГЕЙДЖ ЛОУН ФАЙНЕНС №1 ПІ-ЕЛ-СІ» («UKRAINE MORTGAGE LOAN FINANCE NO. 1 PLC») про визнання кредитного договору та договору іпотеки припиненими, скасування державної реєстрації іпотеки та скасування державної реєстрації заборони відчуження квартири
УСТАНОВИВ:
коротко змісту позовних вимог і рішення суду першої інстанції;
Позивач ОСОБА_1 у березні 2019 року звернулась до суду із вказаним позовом, в якому, з урахуванням уточнених вимог (а.с. 7-8 т. 2), прохала: 
- визнати кредитний договір, укладений між  ОСОБА_2  та АТ КБ «ПриватБанк» № НАН2GК01270158 від 19.08.2005 припиненим;
- визнати договір іпотеки квартири, що знаходиться за адресою:  АДРЕСА_1 , укладений між  ОСОБА_2  та «ПриватБанк» від 19.08.2005 припиненим; 
- скасувати державну реєстрацію іпотеки квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та припинити обтяження іпотекою квартири за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер обтяження: 2837448; підстава обтяження: договір купівлі-продажу (відступлення) прав вимоги за договорами про іпотечні кредити, Реєстр №351, 352, 19.02.2007, Приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Козіна А.В.); 
- скасувати державну реєстрацію заборони відчуження квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та припинити заборону відчуження квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер обтяження 2311602; підстава обтяження: іпотечний договір, Р. №6690, 19.08.2005, Приватний нотаріус Широкова В.А., ВСМ 374249-374252).
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що вона, ОСОБА_1 , з 05.06.2004 року по 02.06.2009 перебувала у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_2 19.08.2005 між ОСОБА_2 та АТ КБ «ПриватБанк» було укладено кредитний договір № НАН2GК01270158, а також договір іпотеки від 19.08.2005 з забезпечення кредитного договору. Кінцевий строк погашення кредитного зобов`язання був 18.08.2020. ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 03.06.2009.
Через декілька днів після смерті чоловіка вона повідомила АТ КБ «ПриватБанк» (далі – Банк) про смерть ОСОБА_2 та надала підтверджуючі документи. Крім того, нею було подано до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини після смерті свого чоловіка, що підтверджується витягом про реєстрацію спадкової справи №20187341 від 15.06.2009. Відповідач не пред`явив вимог щодо погашення кредиту після смерті ОСОБА_2 , хоча мав інформацію про його смерть.
Після консультацій у нотаріуса на початку 2019 року позивачці стало відомо, що у 2014 році Банк звернувся з претензією до Десятої Харківської державної нотаріальної контори. До вказаної претензії було долучено копію свідоцтва про смерть ОСОБА_2 , яку вона надавала в Банк. Про зазначену претензію нотаріус її не інформував. Як зазначила нотаріус у відповіді на запит адвоката, відповідача було проінформовано офіційним листом про заяви про прийняття спадщини, що подавалися спадкоємцями після смерті ОСОБА_2 
З 2014 року по теперішній час Банк не висунув жодних претензій до неї, як спадкоємиці, щодо погашення боргу.
Згідно з офіційною інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, яке є предметом іпотеки, було встановлено, що іпотекодержателем з 14.03.2007 є юридична особа іноземного права - «ЮКРЕЙН МОРТГЕЙДЖ ЛОУН ФАЙНЕНС №1 ПІ-ЕЛ-СІ».
Хоча статтею 1281 ЦК України чітко не встановлений порядок пред`явлення претензій кредитора до спадкоємців, але в системному аналізі статті 1281 ЦК України та пункту 2.1 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, що був чинним на 2014 рік (час подання Банком претензії кредитора), вбачається, що претензії кредитора мають бути направлені саме спадкоємцям, а не до нотаріальної контори. Після отримання інформації з нотаріальної контори про неї, як особи, що прийняла спадщину, Банк не звернувся з претензією до неї, як спадкоємиці, або з позовною заявою про стягнення заборгованості до суду. Крім цього, Банк мав інформацію про смерть боржника ще з 2009 року.
Претензія кредитора, надіслана Банком до нотаріальної контори, за своїм змістом не містить конкретних вимог до спадкоємців, хоча повинна містити такі вимоги. Таким чином, вказувала, що відповідач пропустив строк, передбачений положеннями ст. 1281 ЦК України, як наслідок, кредитний договір та договір іпотеки є припиненими в силу закону.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 09 травня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», «ЮКРЕЙН МОРТГЕЙДЖ ЛОУН ФАЙНЕНС №1 ПІ-ЕЛ-СІ» («UKRAINE MORTGAGE LOAN FINANCE NO. 1 PLC») про визнання кредитного договору та договору іпотеки припиненими, скасування державної реєстрації іпотеки та скасування державної реєстрації заборони відчуження квартири – відмовлено.
коротко змісту вимог апеляційної скарги; узагальнених доводів особи, яка подала апеляційну скаргу;
Із вказаним рішенням не погодилась позивач ОСОБА_1 та оскаржила його в апеляційному порядку через свого представника – адвоката Максимова М.І.
В апеляційній скарзі прохала рішення місцевого суду скасувати та ухвалити у справі нове рішення про задоволення її позовних вимог.
Вказувала на порушення місцевим судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи.
Зазначено, що місцевий суд безпідставно не взяв до уваги покази позивачки, допитаної в якості свідка у справі, щодо повідомлення нею Банк ще у 2009 році про смерть її чоловіка. Відповідач не обґрунтував та не надав до суду жодного доказу коли та яким було отримано копію свідоцтва про смерть боржника, інформації від страхової компанії, відповідно до якої Банку було виплачене страхове відшкодування.
Банк не надав до суду доказів про те, коли саме він дізнався про смерть боржника та чому протягом 2009-2014 років Банк не мав можливості дізнатися про смерть боржника при наявності прострочених платежів за кредитом.
Також, в апеляційній скарзі скаржником зазначено на невірне застосування судом норми статті 1281 ЦК України та неврахування правових висновків Верховного Суду у справах № 522/407/15–ц, № 336/3688/15; № 701/1196/15-ц; № 635/7285/14-ц щодо порядку пред`явлення вимог до спадкоємців.
Вважає, що нею обрано належний спосіб правового захисту у вигляді припинення   договорів, що відповідає висновкам Верховного Суду у справах: № 569/18537/17; № 727/10976/17; № 127/10456/15-ц.

узагальнених доводів та заперечень інших учасників справи;
28.08.2023 до апеляційного суду за допомогою підсистем ЄСІТС «Електронний суд» від представника АТ КБ «ПриватБанк» надійшов відзив на апеляційну скаргу.
Всупереч вимогам ч. 4 ст. 360 ЦПК України до відзиву на апеляційну скаргу не додано докази надсилання (надання) його копії іншим учасникам справи.
Частиною 7 статті 43 ЦПК України (в редакції, що діяла станом на 28.08.2023) передбачала, що у разі подання до суду документів в електронній формі учасник справи зобов`язаний надати доказ надсилання листом з описом вкладення іншим учасникам справи копій поданих до суду документів.
У зв`язку із недотриманням вимог процесуального закону щодо надіслання відзиву іншим учасникам справи, відзив АТ КБ «ПриватБанк» на апеляційну скаргу не приймається апеляційним судом до уваги.
Відзив на апеляційну скаргу від інших учасників справи до апеляційного суду не надходив.
Щодо встановлених судом першої інстанції та неоспорених обставин, а також обставин, встановлених судом апеляційної інстанції, і визначених відповідно до них правовідносин; доводів, з якими суд апеляційної інстанції погодився або не погодився з висновками суду першої інстанції; мотивів прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу;
Судом першої інстанції установлено, що 19.08.2005 між ПАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступником якого є – АТ КБ «ПриватБанк», Банк, Кредитор) та ОСОБА_2 (Позичальник) було укладено кредитний договір № НАН2GК01270158, за яким Банк зобов`язався надати позичальнику кредитні кошти у сумі 52 263 доларів США строком до 18.08.2020 для придбання квартири. Позичальник за договором прийняв на себе зобов`язання повністю погасити отриманий кредит і сплатити проценти за фактичний строк його використання (т.1 а.с. 20-22).
В забезпечення виконання зобов`язання за вказаним кредитним договором між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 було укладено договір іпотеки від 19.08.2005 № 6690 (т. 1 а.с. 23-26).
Позивачка ОСОБА_1 перебувала в зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_2 з 05.06.2004 (т. 1 а.с. 15).
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 03.06.2009 серії НОМЕР_1 (т. 1 а.с. 16).
Згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (предмета іпотеки), внесено запис від 14.03.2007 про обтяження іпотекою квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , (реєстраційний номер обтяження: 2837448; підстава обтяження: договір купівлі-продажу (відступлення) прав вимоги за договорами про іпотечні кредити, Реєстр №351, 352, 19.02.2007, Приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Козіна А.В.); також запис від 20.08.2005 про заборону відчуження квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер обтяження 2311602; підстава обтяження: іпотечний договір, Р. №6690, 19.08.2005, Приватний нотаріус Широкова В.А., ВСМ 374249-374252). Іпотекодержателем за вказаним кредитним договором з 14.03.2007 є «ЮКРЕЙН МОРТГЕЙДЖ ЛОУН ФАЙНЕНС №1 ПІ-ЕЛ-СІ» (т. 1 а.с. 18-19).
Апеляційним судом установлено, що згідно з Витягом з державного реєстру речових прав на час перегляду справи апеляційним судом з 21.03.2024 іпотекодержателем вказаного іпотечного майна є Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк».
Відповідно до Інформації Десятої Харківської державної нотаріальної контори, після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 була заведена спадкова справа № 279/2009. 
15.06.2009 заяву про прийняття спадщини подала дружина померлого – ОСОБА_1  (позивачка у справі), яка була зареєстрована по книзі обліку та реєстрації спадкових справ за № 668. 
13.04.2010 до нотаріальної контори надійшла заява про прийняття спадщини від матері померлого –  ОСОБА_3 , яка була зареєстрована по книзі обліку та реєстрації спадкових справ за № 468. 
25.05.2012 до нотаріальної контори надійшла заява про видачу свідоцтва на спадщину від матері померлого, ОСОБА_3 , яка була зареєстрована по книзі обліку та реєстрації спадкових справ за № 636. 
19.06.2012 до нотаріальної контори надійшла заява про прийняття спадщини від батька померлого - ОСОБА_4 . 
Заяв від інших спадкоємців не надходило. 
Свідоцтва про право на спадщину не видавались (т.1 а.с. 11).
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, місцевий суд установив, що, звертаючись до суду із вказаним позовом, ОСОБА_1 посилалась на те, що АТ КБ «Приватбанк» з вимогою про виконання умов кредитного договору від 19.08.2005, а також договору іпотеки від 19.08.2005 після смерті ОСОБА_2 не пред`являв своїх вимог до неї, як до спадкоємиці останнього, наслідком чого, відповідно до ст. ст. 1281, 1282 ЦК України, є позбавлення кредитора права вимоги за основним і додатковим зобов`язанням у зв`язку із припиненням таких зобов`язань. Місцевим судом зазначено, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази на підтвердження доводів позову про невідкладне повідомлення позивачкою відповідача про смерть позичальника ОСОБА_2 . Вказані обставини унеможливлюють встановити факт наявності чи відсутності у кредитора прав пред`явлення вимоги до позивача, як спадкоємця, у встановлені законом строки. Також, місцевий суд зазначив, що позовні вимоги про визнання кредитного договору та договору іпотеки припиненими не підлягають задоволенню з тих підстав, що не передбачено такого способу захисту права та інтересу, як визнання договору припиненим. Оскільки позовні вимоги про скасування державної реєстрації іпотеки квартири та скасування державної реєстрації заборони відчуження квартири є похідними від вимог про визнання кредитного договору та договору іпотеки припиненими, тому вони також задоволенню не підлягають.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення місцевого суду в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків. 
Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до частин першої, другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Статтею 16 ЦК України передбачено такий спосіб захисту як припинення правовідношення, визнання правочину недійсним, разом з цим визнання правочину (договору) припиненим закон не містить. 
Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.
Цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. 
Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню.
Згідно з правовими висновками, викладеними Великою Палатою Верховного Суду, зокрема, у постановах від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17 (провадження № 14-626цс18), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20), обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові.
У відповідності з вимогами статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Як вбачається з позовних вимог, позивач ОСОБА_1 прохала визнати кредитний договір № НАН2GК01270158 від 19.08.2005 та договір іпотеки квартири за адресою: АДРЕСА_1 , що укладені між ОСОБА_2 та АТ КБ «ПриватБанк», - припиненими, у зв`язку із чим також прохала припинити заборону відчуження іпотечної квартири, скасувати державну реєстрацію заборони її відчуження, припинити державну реєстрацію іпотеки.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду від 29 червня 2022 року у справі № 183/1983/19 (провадження № 61-1089св22), де предметом позову було визнання кредитного договору припиненим з підстав того, що кредитор втратив право вимоги за нарахованими поза строком дії кредитного договору процентами, комісією та неустойкою, Верховний Суд дійшов висновку, що позовна вимога про визнання припиненим кредитного договору не може бути задоволена саме з підстав обрання позивачем неналежного способу захисту, який не передбачений законом. Верховний Суд зазначив, що статтею 16 ЦК України передбачено такий спосіб захисту як припинення правовідношення, визнання правочину недійсним, разом з цим визнання правочину (договору) припиненим закон не містить. Закон розрізняє такі поняття як договір та зобов`язання, які виникають у тому числі на підставі договорів чи інших правочинів (пункт 1 частини другої статті 11, частина друга статті 509 ЦК України). Договір як приватно-правова категорія, оскільки є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, покликаний забезпечити регулювання цивільних відносин, та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з частиною першою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. У цій справі Верховний Суд послався на постанову Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 905/2260/17 (провадження № 12-173гс18), яка відповідно до пунктів 58-59 зробила правовий висновок про те, що нормами статей 16 ЦК України та 20 ГК України не передбачено такого способу захисту права та інтересу, як визнання договору припиненим, а реалізація такого способу захисту, як зміна або припинення правовідношення, може відбуватися шляхом розірвання договору; звертаючись до суду з вимогою щодо визнання договору припиненим, позивач прагне досягти правової визначеності, тобто прагне підтвердження судом припинення прав. 
Правову позицію Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі  № 905/2260/17 викладену у пунктах 58, 59, підтверджено відповідно до пункту 143 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2022 року у справі № 910/12525/20.
У пунктах 144-145 Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15.09.2022 у справі № 910/12525/20 взяла до уваги, що такий спосіб захисту цивільних прав та інтересів, як визнання права, що визначений у пункті 1 частини другої статті 16 ЦК України, означає як наявність права, так і його відсутність. Визнання права як у позитивному значенні (визнання існуючого права), так і в негативному значенні (визнання відсутності права і кореспондуючого йому обов`язку) є способом захисту інтересу позивача у правовій визначеності. Така правова позиція відображена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 (пункт 6.12) та від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц (пункти 54-56). У пункті 57 постанови від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц Велика Палата Верховного Суду виснувала, що для належного захисту інтересу від юридичної невизначеності у певних правовідносинах особа може на підставі пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України заявити вимогу про визнання відсутності як права вимоги в іншої особи, що вважає себе кредитором, так і свого кореспондуючого обов`язку, зокрема, у таких випадках: кредитор у таких правовідносинах без звернення до суду з відповідним позовом може звернути стягнення на майно особи, яку він вважає боржником, інших осіб або інакше одержати виконання поза волею цієї особи-боржника в позасудовому порядку; особа не вважає себе боржником у відповідних правовідносинах і не може захистити своє право у межах судового розгляду, зокрема, про стягнення з неї коштів на виконання зобов`язання, оскільки такого судового розгляду кредитор не ініціював (наприклад, кредитор надсилає претензії, виставляє рахунки на оплату тощо особі, яку він вважає боржником).
Відповідно до статті 23 Закону України «Про іпотеку» у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою.
Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.
Якщо право власності на предмет іпотеки переходить до спадкоємця фізичної особи іпотекодавця, такий спадкоємець не несе відповідальність перед іпотекодержателем за виконання основного зобов`язання, але в разі його порушення боржником він відповідає за задоволення вимоги іпотекодержателя в межах вартості предмета іпотеки.
Стаття 17 Закону України «Про іпотеку» визначає підстави для припинення іпотеки, серед яких: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізація предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її; з інших підстав, передбачених цим Законом.
Верховний Суд у постановах: від 28.04.2022 у справі № 480/2365/16-ц; від 27.04.2022 у справі № 477/33/20; від 26.01.2022 у справі № 520/7281/15-ц; від 26.01.2022 у справі № 127/26402/20, дійшов правового висновку про те, що належним способом судового захисту буде саме вимога про визнання іпотеки припиненою (чи припинення іпотеки за іпотечним договором), а не припинення іпотечного договору. 
Згідно з положеннями чинного законодавства кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги. Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою статті 1281 ЦК України, позбавляється права вимоги (частина четверта вказаної статті).
Позивач стверджує, що відповідач відповідно до частин 3 та 4 статті 1281 ЦК України позбавлений права вимоги до спадкоємця, оскільки ним пропущено встановлений законом строк.
Як зазначала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 522/407/15-ц, стаття 1281 ЦК України, яка визначає преклюзивні строки пред`явлення кредиторських вимог до спадкоємців, застосовується і до кредитних зобов`язань, забезпечених іпотекою. Сплив визначених статтею 1281 ЦК України строків пред`явлення кредитором вимоги до спадкоємців має наслідком позбавлення кредитора права вимоги за основним і додатковим зобов`язаннями, а також припинення таких зобов`язань.
Врахувавши вищезазначені норми матеріального права, місцевий суд дійшов вірного висновку про обрання позивачем неналежного способу правового захисту.
Доводи апеляційної скарги правильності висновків місцевого суду в зазначеній частині не спростували. 
Місцевий суд при розгляді справи релевантно застосував судову практику Верховного Суду. 
Посилання в апеляційній скарзі на постанови Верховного Суду висновків місцевого суду не спростовують, оскільки суди під час вирішення тотожних спорів повинні враховувати саме останню правову позицію Верховного Суду. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.
Так, у справі № 569/18537/17 (постанова Верховного Суду від 22.05.2019) предметом позову був захист прав споживача, визнання припиненим кредитного договору та договору застави).
У справі № 569/18537/17 (постанова Верховного Суду від 05.04.2019) предметом позову було визнання кредитного договору виконаним, іпотечного договору припиненим та зобов`язання вчинити дії. Рішення суду першої інстанції у даній справі (яким позов було задоволено) в касаційному порядку не переглядалось, оскільки предметом касаційного перегляду була ухвала апеляційного суду про відмову у прийнятті апеляційної скарги та повернення її скаржнику.
У справі № 127/10456/15-ц (постанова Верховного Суду від 04.12.2019) предметом спору було стягнення заборгованості за кредитним договором за первісним позовом банку до боржників, та вимоги за зустрічним позовом до Банку про визнання зобов`язання припиненим, визнання відсутнім права на стягнення коштів за кредитним договором, визнання припиненими іпотечного договору та договору про внесення змін і доповнень до нього, договору поруки та додаткової угоди до нього. У цій справі Верховний Суд за результатом касаційного перегляду ухвалив постанову, якою визнав припиненим зобов`язання за іпотечним договором, визнав припиненою поруку ОСОБА_2 за договором поруки, а в іншій частині зустрічних позовних вимог до публічного акціонерного товариства «Златобанк» - відмовив. Тобто, у даній справі іпотечний договір та договір поруки не визнавались припиненими.
З врахуванням вищезазначених висновків апеляційного суду, відсутні підстави і для задоволення похідних вимог (про скасування державної реєстрації іпотеки квартири, припинення обтяження квартири іпотекою, скасування державної реєстрації заборони відчуження квартири, припинення заборони відчуження квартири).
Оскільки підставою для відмови в задоволені позовних вимог є неналежний спосіб правового захисту, в апеляційного суду відсутній обов`язок надавати відповідь на доводи апеляційної скарги щодо дотримання кредитором преклюзивних строків вимоги до спадкоємців померлого боржника, визначених ст. 1281 ЦК України.
висновок за результатом розгляду апеляційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції;
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи те, що рішення місцевого суду ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, підстави для його зміни чи скасування - відсутні.
Оскільки в задоволенні апеляційної скарги необхідно відмовити, підстави для відшкодування судових витрат, понесених скаржником під час апеляційного перегляду справи, - відсутні.
Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України
УХВАЛИВ:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 , адвоката Максимова М.І., - залишити без задоволення.
Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 09 травня 2023 року - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції, яким є Верховний Суд.
У разі оголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, строк на касаційне оскарження обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складений 19 червня 2024 року.

Головуючий суддя                                                          П.С. Абрамов

Судді                                                         О.О. Панченко

Т.В. Одринська