УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №279/1128/24 Головуючий у 1-й інст. Коваленко В. П. 
Категорія 39 Доповідач Павицька Т. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 червня 2024 року Житомирський апеляційний суд у складі:
головуючого         Павицької Т.М.,
суддів                 Трояновської Г.С., Борисюка Р.М.
розглянув у спрощеному письмовому провадженні без виклику сторін в м. Житомирі цивільну справу №279/1128/24 за позовом акціонерного товариства «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, за апеляційною скаргою акціонерного товариства «ПриватБанк» на рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 30 квітня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Коваленко В.П. в м. Коростені,
в с т а н о в и в :
У лютому 2024 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом, у якому просило стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором №б/н від 17.06.2013 у розмірі 30802,10 грн, станом на 04.12.2023, що складається із: - 8581,22 грн – заборгованість за тілом кредиту; - 21814,64 грн – заборгованість за простроченими відсотками, 406,21 грн – нарахована пеня.
В обґрунтування позову зазначало, що ОСОБА_1 звернувся до банку з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку №б/н від 17.06.2013 року. Вказує, що з моменту підписання відповідачем заяви, між банком та відповідачем був укладений договір в порядку ч. 1 ст. 634 ЦК України шляхом приєднання клієнта до запропонованого банком договору. Зазначає, що на підставі вищевказаної анкети-заяви відповідачу відкрито картковий рахунок та видано кредитну картку, на яку було встановлено початковий кредитний ліміт, який в подальшому збільшився до 8600,00 грн. Зазначає, що у виписці по руху коштів чітко прослідковується, що відповідачу було встановлено кредитний ліміт, а також використання останнім кредитних коштів. Відповідач визнав укладення кредитного договору та погодився з його умовами. Таким чином, банк свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, проте, відповідач в процесі користування кредитними коштами не повернув своєчасно грошові кошти для погашення заборгованості, що підтверджується розрахунком заборгованості.
Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 30 квітня 2024 року в задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції АТ КБ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу, у якій просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що рішення суду є незаконним, необґрунтованим, ухваленим без повного, всебічного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи. Вказує, що  відповідачем відбулось останнє поповнення рахунку 17.01.2021 року. Тобто у позивача виникло право вимоги до відповідача про стягнення боргу, яке, з урахуванням загального строку позовної давності визначеного статтею стаття 257 ЦК України, повинно бути заявлено до 17.01.2024 року.  Разом з тим,  Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 р. №2102-IX, який набрав законної сили 24.02.2022 було затверджено Указ Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні". Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» № 2120-IX від 15.03. 2022 розділ Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України у редакції, діючої з 17.03.2022 року, було доповнено пунктом 19 наступного змісту: У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. У подальшому, Законом України «Про внесення змін до Цивільного кодексу України, щодо вдосконалення порядку відкриття та оформлення спадщини» 3459 -IX від 08.11.2023, з дати 30.01.2024  вступу у силу  внесено наступні зміни: У розділі "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України пункт 19 викласти в такій редакції: "19. У період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану". Таким чином, у період дії в Україні воєнного стану, позовна давність, визначена у ст. 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 ЦК України, продовжуються на строк його дії. А продовження строків у свою чергу, свідчить, що їх перебіг, який відбувається у період дії воєнного стану, не, зараховується при обчисленні. А тому, позивач звернувшись із позовом до суду 19.02.2024 року не пропустив строк позовної давності.
Справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в порядку ч. 1 ст. 369 ЦПК України.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Щодо пропуску строку позовної давності.

Відмовляючи у задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності, суд першої інстанції виходив з того, що останнє поповнення рахунку відбулося  17.01.2021 року. Тобто у позивача виникло право вимоги до відповідача про стягнення боргу, яке з урахуванням загального строку позовної давності визначеного статтею стаття 257 ЦК України, повинно бути заявлено до 17.01.2024 року. Позов   сформовано в системі " Електронний суд " 19.02.2024 , тобто після закінчення трьох річного строку позовної давності, в у межах якого позивач міг звернутися з даним позовом до суду.
Колегія суддів не погоджується із таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.        
Встановлено, що 17 червня 2013 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, згідно з умовами якого останній отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту за платіжною карткою, шляхом підписання анкети-заяви про надання банківських послуг в ПриватБанку.
Із виписки за договором б/н від 17.06.2013, наданої АТ КБ «ПриватБанк» вбачається, що ОСОБА_1 було здійснено поповнення карткового рахунку № НОМЕР_1 - 17 січня 2021 року на суму 221,00 грн.
В суді першої інстанції відповідач подав заяву про застосування строку позовної давності до заявлених АТ КБ «Приватбанк» в цій справі позовних вимог.
За змістом статей 256-258 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).
Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята статті 261 ЦК України).
Згідно з частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.
При цьому суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє в позові через необґрунтованість. Якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє в позові через сплив позовної давності в разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач.
Інститут позовної давності має на меті, зокрема, гарантувати правову визначеність, забезпечення захисту порушених прав, притягнення до відповідальності. Також він стимулює уповноважену особу до активних дій щодо реалізації належного їй права під загрозою його втрати, запобігає несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу.
Рівність і недискримінація є одними із основних принципів реалізації прав людини.
У справі, яка переглядається, у зв`язку із внесенням ОСОБА_1 коштів на погашення заборгованості по кредитному договору 17.01.2021, що не заперечувалося останнім, банк зобов`язаний був звернутися до суду з позовом до відповідача за захистом свого порушеного права, у строк не пізніше 17 січня 2024 року. 
Позов подано АТ КБ «ПриватБанк» 19.02.2024 року.
Разом з тим, Законом України від  15.03.2022 (набув чинності  17.03.2022) «Про внесення змін до  Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктами 18 і 19 такого змісту:
«18. У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за  прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем)».
«19. У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257 — 259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії».
Станом на 19 лютого 2024 року (звернення до суду з позовом у даній справі) воєнний стан на території України діяв.
У зв`язку з наведеним вище, колегія суддів приймає до уваги доводи апеляційної скарги АТ КБ «ПриватБанк» про те, що вимога про стягнення заборгованості за кредитним договором, яку заявлено 19 лютого 2024 року, заявлено в межах строку позовної давності, оскільки 15 березня 2022 року Верховною Радою України було прийнято Закон України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану», яким, зокрема, позовна давність, визначена у ст.ст.257-259,362,559,681,728,789,1293 ЦК України продовжується на строк дії в Україні воєнного стану, так як останній день трьохрічного строку позовної давності звернення до суду в даному випадку припадає на 17 січня 2024 року, тобто під час чинності Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану»,  трирічний строк позовної давності щодо вимог у даній справі заявником не пропущено.
Суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув та помилково застосував до спірних правовідносин строк позовної давності.
Щодо стягнення заборгованості за кредитним договором.
Відповідно до частин 1, 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
В статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною 2 статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Згідно із частиною 1 статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (у даному випадку ПАТ КБ «ПриватБанк»).
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
Відповідно до частини 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Отже, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути відсотки та пеню.
АТ КБ «ПриватБанк», обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 17 червня 2013 року, посилався на витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», 30 днів пільгового періоду та витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/ як невід`ємні частини спірного договору.
Витягом з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та витягом з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, пені за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, та інші умови.
При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці витяг з Тарифів та витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.
Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.
Колегія суддів вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини 1 статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (17.06.2013 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (лютий 2024 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Тарифів та витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.
За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків та пені за користування кредитними коштами, надані банком витяг з Тарифів та витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.
При цьому, згідно із частиною 6 статті 81 ЦПК України доказування не може не може ґрунтуватися на припущеннях.
Надані позивачем Умови та правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.
Колегія суддів вважає, що витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», 30 днів пільгового періоду» та витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, які 17 червня 2013 року, шляхом підписання заяви-анкети. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді сплату процентів та пені за користування кредитними коштами.
Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини 1 статті 3 ЦК України.
Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини 1 статті 3 ЦК України.
Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.
У частинах 1, 3 статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
В даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина 1 статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (далі - Закон № 1023-XII).
Згідно з пунктом 22 частини 1 статті 1 Закону № 1023-XII споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.
Конституційний Суд України у Рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини 4 статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно- правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.
Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк» дотрималося вимог, передбачених частиною 2 статті 11 Закону № 1023-XII, про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк.
Такі висновки, відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, провадження № 14-131цс19.
Отже, колегія суддів виходить з того, що сторони спірного договору не узгодили в анкеті-заяві від 17 червня 2013 року процентну ставку, а також порядок і підстави нарахування пені. В наданій позивачем до суду першої інстанції копії довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» підпис відповідача також відсутній.
Таким чином, позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» щодо стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за простроченими відсотками розмірі 21814,67 грн та 406,21 грн нарахованої пені, задоволенню не підлягають з наведених вище правових підстав.
Довідкою, виданою АТ КБ «ПриватБанк» підтверджується видання ОСОБА_1 кредитної картки № НОМЕР_2 до кредитного договору б/н від 17.06.2013 року.
Із довідки, виданої АТ КБ «ПриватБанк» вбачається, що ОСОБА_1 було встановлено кредитний ліміт у розмірі 8600,00 грн.
Враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги частини 2 статті 530 ЦК України, за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, тому колегія суддів вважає, що банк вправі вимагати захисту своїх прав шляхом зобов`язання повернути йому фактично отримані грошові кошти (тіло кредиту). В даному випадку така сума становить 8581,22 грн.
Зокрема, з розрахунку заборгованості та виписки за спірним договором, випливає, що ОСОБА_1 фактично користувався наданими Банком коштами, а розмір заборгованості за тілом кредиту станом на 04.12.2023 становить 8581,22 грн, крім цього, ОСОБА_1 у заяві про застосування строків позовної давності підтверджено користування кредитними коштами. А тому, заборгованість за тілом кредиту підлягає стягненню з відповідача на користь позивача саме в такому розмірі.
Відтак, рішення суду першої інстанції ухвалене з неправильним застосуванням судом норм матеріального та процесуального права, що відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України є підставами для його скасування з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову. 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
За частинами 1, 13 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до частини 10 статті 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.
При зверненні до суду із позовом АТ КБ «ПриватБанк» сплатило 2422,40 грн судового збору. Позов задоволено на 27,8%, відтак із ОСОБА_1 на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 673,42 грн (із розрахунку: 2422,40х27,8%:100%=673,42 грн). 
За звернення до суду із апеляційної скаргою АТ КБ «ПриватБанк» сплатило 3633,60 грн судового збору, тому із ОСОБА_1 на користь банку підлягає стягненню 1010,14 грн судового збору (із розрахунку: 3633,60х27,8%:100%=1010,14 грн), а всього 1683,56 грн.
Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд 
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.
Рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 30 квітня 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про часткове задоволення позову.
Стягнути з  ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за тілом кредиту по кредитному договору №б/н від 17 червня 2013 року в розмірі 8581,22 грн.
В задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення відсотків за користування кредитом та пені по кредитному договору №б/н від 17 червня 2013 року відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» 1683,56 грн судового збору за розгляд справи судом першої та апеляційної інстанцій.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді