ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

20 червня 2024 року 	м. Дніпро	справа № 340/870/21	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді  Бишевської Н.А. (доповідач),
                               суддів:  Добродняк І.Ю., Семененка Я.В.,     
розглянувши у письмовому провадженні в м. Дніпро 
апеляційні скарги  ОСОБА_1 та Кіровоградської обласної прокуратури
на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 15 лютого 2024 року
у справі № 340/870/21
за позовом ОСОБА_1  
до Кіровоградської обласної прокуратури
про визнання бездіяльності протиправною і зобов`язання сплатити матеріальну шкоду,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Кіровоградської обласної прокуратури, у якому просив:
- визнати бездіяльність Кіровоградської обласної прокуратури, яка відповідно до статті 52 Кодексу адміністративного судочинства України, є правонаступником прокуратури Кіровоградської області, щодо неналежного розрахунку з позивачем, а саме невиплати йому, керуючись положеннями пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України, що визнані неконституційними, частини заробітної плати у вигляді посадового окладу, визначеного за частиною третьою статті 81 Закону України №1697-VII від 14.10.2014 «Про прокуратуру» за період з 01.07.2015 по 31.12.2020 протиправною;
- зобов`язати відповідача Кіровоградську обласну прокуратуру сплатити на користь позивача матеріальну шкоду у сумі 1132619,22 грн. 
Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 15 лютого 2024 року у справі №340/870/21 адміністративний позов ОСОБА_1 до Кіровоградської обласної прокуратури про визнання бездіяльності протиправною і зобов`язання сплатити матеріальну шкоду – задоволено частково:
- визнано протиправними дії Кіровоградської обласної прокуратури (прокуратури Кіровоградської області) стосовно нарахування і виплати позивачу заробітної плати з 26 березня по 31 грудня 2020 року;
- зобов`язано Кіровоградську обласну прокуратуру перерахувати заробітну плату позивача з 26 березня по 31 грудня 2020 року і виплатити додаткові кошти, застосувавши розмір посадового окладу у 12 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.
Відмовлено у задоволенні позову в іншій частині вимог.
Судом зазначено, що стосовно періоду нарахування заробітної плати з 01 липня 2015 року до 25 березня 2020 року Конституційний Суд України вирішив спір між прокуратурою і позивачем на користь останнього. Водночас з появою рішення Конституційного Суду України заборгованість із заробітної плати трансформувалась у шкоду, яку завдала держава в особі Верховної Ради України, а не працедавця. Позов подано до суду після прийняття рішення Конституційним Судом України. Тому відповідачем за вимогою про стягнення шкоди мала бути держава, представляти інтереси якої могли Прокуратура і Верховна Рада України, як суб`єкт, що допустив порушення. З дня прийняття рішення Конституційним Судом України працедавець звільняється від обов`язку виплати заборгованості зі заробітної плати. Тому суд відмовив у задоволенні позову в цій частині вимог. Стосовно періоду нарахування заробітної плати з 26 березня по 31 грудня 2020 року, то за висновком Конституційного Суду України спірні правовідносини регулювались приписами частини 3 статті 81 Закону, що встановлює розмір посадового окладу прокурора місцевої прокуратури. Суд зробив висновок, що розмір посадового окладу позивача з 26 березня по 31 грудня 2020 року становив 12 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01 січня календарного року, а захист порушеного права в цій частині вимог позову полягає у зобов`язанні відповідача перерахувати заробітну плату з урахуванням правового висновку суду і виплати додаткові кошти.
Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, згідно якої   просить скасувати рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 15 лютого 2024 року у справі № 340/870/21, як таке що винесено з порушенням норм матеріального та процесуального права. 
Позивач вказує, що предметом позову є стягнення матеріальної шкоди у вигляді неотриманої частини заробітної плати, завданої застосуванням положення  п. 26 розділу VI Бюджетного кодексу, що визнані неконституційними, за період з 01 липня 2015 року по 31 грудня 2020 року на суму 1132619,22 грн., а суд першої інстанції необґрунтовано розмежував предмет позову на нібито два види шкоди. Вказує, що до спірних правовідносин слід застосовувати приписи ч.3 ст. 152 Конституції України, шкоду завдану фізичній особі актами і діями, що визнані неконституційними, повинна відшкодовувати Держава України в особі державного органу. Вважає, що суд першої інстанції помилково проігнорував ст. 257 КАС України, згідно якої справу доцільно слухати за правилами спрощеного позовного провадження як справу незначної складності.
Крім того, не погодившись з рішенням суду, Кіровоградська обласна прокуратура подала апеляційну скаргу, згідно якої  просить скасувати рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 15 лютого 2024 року у справі № 340/870/21 в частині задоволених позовних вимог, як таке що винесено з порушенням норм матеріального та процесуального права. 
Кіровоградська обласна прокуратура вказує, що до прокурора, який не пройшов успішно атестацію та не переведений за її наслідками на посаду в Офіс Генерального прокурора, обласну чи окружну прокуратури, застосуванню підлягають приписи абз. 3 п.3 розд. ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113. Зазначає, що позивач в спірному випадку атестацію не пройшов. З цих підстав, відповідач у рамках спірних правовідносин з 26 березня по 31 грудня 2020 року не міг виплачувати позивачу заробітну плату іншому розмірі, ніж той, що передбачений Законом №113 та Постановою №505. Звертає увагу, що у випадку визнання закону неконституційним він залишається чинним протягом певного проміжку часу з дня прийняття до втрати чинності, у зв`язку з чим, правова основа відносин, що діяли в цей період, залишається легітимною.
Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, у відповідності до вимог ст. 311 КАС України.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, колегія суддів вбачає підстави для задоволення апеляційної скарги Кіровоградської обласної прокуратури, та зазначає:
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, позивач працював в органах прокуратури Кіровоградської області з 2011 року, а саме: з 04.09.2013 працював на посаді прокурора прокуратури м. Кіровограда, з грудня 2015 року на посаді прокурора Кіровоградської місцевої прокуратури.
Наказом керівника Кіровоградської обласної прокуратури №397к від 23.12.2020 позивача звільнено з посади прокурора Кіровоградської місцевої прокуратури на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону № 1697-VII у зв`язку з неуспішним проходженням атестації з 31.12.2020.
Листом Кіровоградської обласної прокуратури №27-29вих21 від 01.03.2021 надано позивачу інформацію про розмір посадового окладу, який   встановлений позивачу за період з 01.07.2015 по 31.12.2020: з 01.07.2015 по 30.11.2015 розмір посадового окладу позивача становив 1395,00 грн.; з 01.12 по 14.12.2015 - 1865,00 грн., з 15.12.2015 по 05.09.2017 - 2048,00 грн., з 06.09.2017 по 31.12.2020 - 5660,00 грн. 
Вважаючи, що існують підстави для стягнення на користь позивача збитків (матеріальної шкоди) у вигляді недоотриманої частини заробітної плати, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав.
Переглядаючи рішення суду в межах доводів апеляційних скарг колегія суддів виходить із такого.
Колегія суддів зазначає, що спір у цій справі виник у зв`язку із бездіяльністю відповідача стосовно неналежного розрахунку з позивачем (невиплати йому частини заробітної плати - посадового окладу, визначеного частиною 3 статті 81 Закону № 1697-VII, за період з 01.07.2015 по 31.12.2020), з якою позивач пов`язує завдання йому матеріальної шкоди.
Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів визначаються Законом № 1697-VII, який набрав чинності 15.07.2015.
Частиною першою статті 81 Закону № 1697-VII установлено, що заробітна плата прокурора регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.
Заробітна плата прокурора складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) виконання обов`язків на адміністративній посаді та інших виплат, передбачених законодавством (частина друга статті 81 Закону № 1697-VII).
Посадовий оклад прокурора місцевої прокуратури встановлюється у розмірі 12 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 1 липня 2015 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2016 року - 11 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2017 року - 12 мінімальних заробітних плат (частина третя статті 81 Закону № 1697-VII).
Посадові оклади інших прокурорів установлюються пропорційно до посадового окладу прокурора місцевої прокуратури з коефіцієнтом: 1) прокурора регіональної прокуратури - 1,2; 2) прокурора Генеральної прокуратури України - 1,3 (частина четверта статті 81 Закону № 1697-VII).
Фінансування оплати праці прокурорів здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України (частина сьома статті 81 Закону № 1697-VII).
Пунктом 5 Розділу XIII "Перехідні положення" Закону №1697-VII визначено, що положення цього Закону, в тому числі статті 86, що регулює пенсійне забезпечення працівників органів прокуратури, поширюється на слідчих органів прокуратури до початку діяльності державного бюро розслідувань.
Водночас підпунктом 5 пункту 63 Розділу І Закону України "Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин" від 28.12.2014 № 79-VIII розділ VI "Прикінцеві та перехідні положення" Кодексу доповнено, зокрема, пунктом 26, яким, серед іншого, визначено, що стаття 81 Закону № 1697-VII застосовується у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.
На підставі цієї норми оплата праці працівників Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур здійснювалася відповідно до постанови КМ України від 31.05.2012 № 505 "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури" (далі Постанова № 505), яка була чинною в оспорюваному позивачем періоді.
Згідно з пунктами 1, 2, 6 Постанови № 505 затверджено схеми посадових окладів працівників органів прокуратури згідно з додатками 1-5; надано право керівникам органів прокуратури у межах затвердженого фонду оплати праці: 1) установлювати: працівникам органів прокуратури посадові оклади відповідно до затверджених цією постановою схем посадових окладів, а також зазначено, що видатки, пов`язані з реалізацією цієї постанови, здійснюються в межах асигнувань на оплату праці, затверджених у кошторисах на утримання органів прокуратури. Упорядкування посадових окладів окремих працівників органів прокуратури здійснюється в межах затвердженого фонду оплати праці.
Законом України від 19.09.2019 № 113-ІХ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури" (далі Закон № 113-ІХ), що набрав чинності 25.09.2019, запроваджено реформування системи органів прокуратури.
Цим Законом до статті 81 внесені зміни, зокрема частини третю - п`яту викладено в такій редакції:
"Посадовий оклад прокурора окружної прокуратури становить 15 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.
З 1 січня 2021 року посадовий оклад прокурора окружної прокуратури становить 20 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, а з 1 січня 2022 року - 25 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року".
Рішенням Конституційного Суду України від 26.03.2020 № 6-р/2020 справа № 1-223/2018(2840/18) визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), окреме положення пункту 26 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" БК України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону № 1697-VII зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених КМ України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування. Визначено, що це положення втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.
За приписами частини другої статті 152 Конституції України закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.
Аналогічне положення міститься у статті 91 Закону України від 13.07.2017 № 2136-VIII "Про Конституційний Суд України". Окрім цього у статті 97 цього Закону визначено, що Конституційний Суд України у рішенні, висновку може встановити порядок і строки їх виконання.
У Рішенні від 26.03.2020 № 6-р/2020 Конституційний Суд України визначив, що положення пункту 26 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" БК України у частині, визнаній неконституційною, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.
За таких обставин немає правових підстав стверджувати, що відповідний орган прокуратури допустив протиправну бездіяльність в частині нарахування та виплати позивачу заробітної плати з 01 липня 2015 року до 25 березня 2020 року за чинним на той час законодавством.
Аналогічний висновок вказано Верховним Судом у постанові від 28 листопада 2022 року у справі  № 380/8155/21.
Разом з тим, колегія суддів враховує, що Верховним Судом сформовано правову позицію щодо застосування у подібних правовідносинах частини третьої статті 81 Закону № 1697-VII з урахування Рішення Конституційного Суду України від 26.03.2020 №6-р/2020 до прокурорів, які не пройшли атестацію у період заходів реформування прокуратури, зокрема у постанові від 14.07.2022 у справах № 160/13767/20 та № 240/1984/21, яка у подальшому підтримана у постановах від 18.08.2022 у справі № 200/2499/21-а, від 29.09.2022 у справі № 160/3129/21.
Так, зокрема у постанові від 14.07.2022 у справі № 160/13767/20, Верховний Суд наголосив, що принцип законності вимагає, щоб органи державної влади мали дозвіл на вчинення певних дій та в наступному діяли виключно в межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України та законами України.
У цьому зв`язку Верховний Суд підкреслив, що правове регулювання оспорюваних позивачем питань щодо виплати заробітної плати, визначено спеціальним законодавчим актом - Законом № 113-ІХ, яким передбачена переатестація прокурорів. Отже, на момент виникнення спірних правовідносин у цій справі, діяла нова редакція статті 81 Закону № 1697-VII.
Сам Закон № 113-ІХ визначає умови переведення прокурорів, процедуру проходження атестації і відповідно порядок оплати праці прокурорів на період проведення їх атестації.
Згідно з пунктом 3 розділу ІІ "Прикінцеві і перехідні положення" Закону № 113-IX до дня початку роботи Офісу Генерального прокурора, обласних прокуратур, окружних прокуратур їх повноваження здійснюють відповідно Генеральна прокуратура України, регіональні прокуратури, місцеві прокуратури. За прокурорами та керівниками регіональних, місцевих і військових прокуратур, прокурорами і керівниками структурних підрозділів Генеральної прокуратури України зберігається відповідний правовий статус, який вони мали до набрання чинності цим Законом при реалізації функцій прокуратури до дня їх звільнення або переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури. На зазначений період оплата праці працівників Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України, яка встановлює оплату праці працівників органів прокуратури.
Отже, правовий статус зазначених вище прокурорів, який вони мали до набрання чинності цим Законом, характеризується і державними гарантіями щодо виплати заробітної плати з відповідних джерел фінансування. Тобто правове регулювання оплати праці, яке існувало до прийняття спеціального Закону № 113-IX, здійснювалося у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України.
Системний аналіз приписів Закону № 113-ІХ дозволяє зробити висновок, що на зазначений період (тобто до дня звільнення або переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури) оплата праці працівників Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур здійснюється відповідно до Постанови № 505, яка була чинною у спірному періоді.
Водночас, ті прокурори, які переведені на посаду прокурора в обласні прокуратури, отримують заробітну плату згідно зі статтею 81 Закону №1697-VII зі змінами, внесеними Законом №113-ІХ.
Положеннями пункту 3 розділу II "Прикінцеві і перехідні положення" Закону № 113-IX запроваджено різні підходи до оплати праці прокурорів залежно від проходження чи не проходження атестації.
Тому прирівняння посадового окладу позивача до посадових окладів прокурорів Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури за відсутності факту переведення його на посаду прокурора в ці установи, суперечить вимогам Закону № 113-ІХ.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 26.05.2022 у справі № 540/1268/21 та від 14.07.2022 у справі № 240/1984/21.
Апеляційний суд також враховує, що стосовно застосування рішення Конституційного Суду України від 26.03.2020 у справі № 6-р/2020, яким   визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), окреме положення пункту 26 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону №1697-VІІ зі змінами, застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, Верховний Суд у наведених справах зазначив таке.
Відповідно до юридичної позиції Конституційного Суду України, сформульованої у цьому рішенні (абзаці одинадцятий підпункту 2.2 пункту), заробітна плата прокурорів, як елемент організації та порядку діяльності прокуратури в розумінні статті 131-1 Основного Закону України, має визначатися виключно законом.
Таким чином, Конституційний Суд України дав тлумачення статті 81 Закону №1697-VІІ зі змінами в розумінні статті 131-1 Основного Закону України, яка водночас відповідно до іншого рішення Конституційного Суду України від 18.06.2020 №5-р (II)/2020 вказує на те, що за новим конституційним правопорядком прокуратуру як інститут, що виконує функцію кримінального переслідування, структурно вмонтовано в загальну систему правосуддя.
Конституція України, як неодноразово зазначив Верховний Суд у своїх постановах від 21.09.2021 у справі № 160/6204/20, від 13.10.2021 у справі №560/4176/19, від 26.11.2021 у справі № 200/14545/19-а, віднесла прокурорів у розділ правосуддя, змінила характер їх діяльності з загального нагляду на основну функцію кримінального обвинувачення та запровадила нові принципи в проведенні оцінювання прокурорів. Таке оцінювання було визначено на законодавчому рівні і стосувалось без винятку усіх прокурорів, які мали бажання продовжувати працювати у органах прокуратури.
Тобто Рішення Конституційного Суду України від 26.03.2020 у справі № 6-р/2020, на яке посилається позивач, стосується приписів статті 81 Закону № 1697-VІІ зі змінами, офіційне тлумачення яких здійснено в розумінні статті 131-1 Основного Закону України і пов`язане з організацією і порядком діяльності прокуратури нової якості - функцією кримінального обвинувачення та проведення кадрового перезавантаження через оцінювання прокурорів. А тому застосування статті 81 Закону № 1697-VII зі змінами в редакції Закону № 113-ІХ без обмежень у цій справі, пов`язується із фактом переведення прокурорів (після їхньої атестації) на посади в "новоутворені"/"оновлені" прокуратури (відповідно до Закону № 113-ІХ).
Тож за висновком Верховного Суду у вказаних справах, до прокурора, який не пройшов успішно атестацію та не переведений за її наслідками на посаду в Офіс Генерального прокурора, обласну чи окружну прокуратури, застосуванню підлягають приписи абзацу 3 пункту 3 розділу II "Прикінцеві і перехідні положення" Закону № 113-IX, зі змісту якого слідує, що на період до дня звільнення або переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури оплата праці прокурорів, які не завершили процедуру атестації, здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України, яка встановлює оплату праці працівників органів прокуратури, а саме Постанови № 505.
Матеріалами справи підтверджено, що позивач звільнений з посади на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону № 1697-VII у зв`язку з неуспішним проходженням атестації з 31.12.2020.
Отже, позивач не є прокурором, який успішно пройшов атестацію, а тому у спірних правовідносинах застосуванню підлягають приписи абзацу 3 пункту 3 розділу II "Прикінцеві і перехідні положення" Закону № 113-IX, зі змісту якого слідує, що на період до дня звільнення або переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури оплата праці прокурорів, які не завершили процедуру атестації, здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України, яка встановлює оплату праці працівників органів прокуратури, а саме: постанови Кабінету Міністрів України № 505.
За таких обставин, немає  правових підстав стверджувати, що відповідний орган прокуратури допустив протиправну бездіяльність в частині нарахування та виплати позивачу заробітної плати за період з 01 липня 2015 року до 31 грудня 2020 року за чинним на той час законодавством.
Відтак, відсутні підстави для застосування положень частини третьої статті 152 Конституції України через не доведення позивачем наявності майнової шкоди та причинно-наслідкового зв`язку між нею та протиправною бездіяльністю відповідача.
Крім того, колегія суддів звертає увагу, не можна нанести шкоду після рішення Конституційного Суду України про неконституційність акта.
Апеляційний суд зазначає, що обраний позивачем спосіб захисту порушеного права за період після рішення Конституційного Суду України - після 26 березня 2020 року, не змінює суті спірних правовідносин після 26 березня 2020 року, які виникли між сторонами у цій справі щодо оплати праці і підстави їх виникнення, а отже не робить спір в цій частині спором про відшкодування шкоди. 
Подібні висновки вказано Верховним Судом у постановах від 18 травня 2023 року у справі № 420/24821/21, від 03 квітня 2024 року у справі № 120/14973/21-а.
Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги позивача про те, що предметом позову є стягнення матеріальної шкоди у вигляді неотриманої частини заробітної плати, завданої положенням п. 26 розділу VI Бюджетного кодексу, що визнані неконституційними, за період з 01 липня 2015 року по 31 грудня 2020 року на суму 1132619,22 грн., а також, що до спірних правовідносин слід застосовувати приписи ч.3 ст. 152 Конституції України, шкоду завдану фізичній особі актами і діями, що визнані неконституційними, повинна відшкодовувати Держава України в особі державного органу, оскільки ці доводи позивача не спростовують висновок суду про відсутність підстав для стягнення збитків з відповідача.
Водночас, знайшли своє підтвердження доводи відповідача, що орган прокуратури не допустив протиправну бездіяльність в частині нарахування та виплати позивачу заробітної плати, у зв`язку з чим, є хибним висновок суду першої інстанції про наявність підстав для визнання протиправними дій Кіровоградської обласної прокуратури (прокуратури Кіровоградської області) стосовно нарахування і виплати позивачу заробітної плати з 26 березня по 31 грудня 2020 року.
Підсумовуючи,  судова колегія  зазначає, що суд першої інстанції під час розгляду справи не дослідив обставини, які мають значення для справи, неправильно застосував норми права, що відповідно до ст. 317 КАС України є підставою для скасування судового рішення в частині задоволення позовних вимог та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні адміністративного позову  .  
Керуючись ст. ст. 241-245, 250, 315, 317, 321, 322, 327, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1   - залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу Кіровоградської обласної прокуратури   – задовольнити.
Рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 15 лютого 2024 року у справі № 340/870/21 – скасувати,   прийняти     нову постанову   про  відмову  у  задоволенні позову   ОСОБА_1 .     
Постанова набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку в порядку та строки передбачені ст.ст.328,329 КАС України. 
   
Головуючий - суддя                                                                      Н.А. Бишевська 

                               суддя                                                                      І.Ю. Добродняк 

                               суддя                                                                      Я.В. Семененко