П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №  600/1181/24-а 
Головуючий у 1-й інстанції:   Кушнір Віталіна Олександрівна  
Суддя-доповідач:  Боровицький О. А. 
 05 червня 2024 року 
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Боровицького О. А. 
суддів:  Курка О. П.  Шидловського В.Б. 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Чернівецького окружного адміністративного суду від 01 квітня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії, 
В С Т А Н О В И В :
Позивач звернувся до Чернівецького окружного адміністративного суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 просив:
- визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо не нарахування та не виплати позивачу при звільненні з військової служби одноразової грошової допомоги в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби;
- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_1 здійснити нарахування та виплатити позивачу одноразову грошову допомогу при звільненні з військової служби в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.
Ухвалою Чернівецького окружного адміністративного суду від 01.04.2024 позовну заяву повернуто позивачеві.
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просив ухвалу Чернівецького окружного адміністративного суду від 01.04.2024 року скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, що призвело до необґрунтованого повернення позовної заяви.
Розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження на підставі ст. 312 КАС України.
Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного судового рішення норм процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Встановлено, що ухвалою Чернівецького окружного адміністративного суду від 22.03.2024 позовну заяву залишено без руху з підстав, визначених ч.1 ст.123 КАС України, а саме, у зв`язку з тим, що позивачем подано позов після закінчення строків, установлених законом без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до суду. В ухвалі суддею зазначено, що позивачу необхідно усунути недоліки позовної заяви шляхом подання заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду разом із доказами поважності причин його пропуску.
26 березня 2024 року представник позивача подав до суду клопотання про поновлення строку звернення до суду, в якому вказано, що 04.04.2023р. ОСОБА_1 звільнено з військової служби на підставі пп. "г" п.3 ч.5 ст.26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу". У витязі наказу №231-ОС від 04.04.2023р. було зазначено виплати, що йому нараховані, але без зазначення сум до сплати, що неможливо вважати письмовим повідомленням, відповідно до ст.116 КЗпП України. На його усне звернення стосовно одноразової грошової допомоги при звільненні, позивачу було повідомлено про відсутність підстав для її виплати за тих підстав, за яких його звільнено. У позивача не виникло сумнівів щодо правдивості цієї інформації. Крім того, представник позивача зазначив, що пропущення строку звернення до суду викликано об`єктивними життєвими обставинами, а саме необхідністю після звільнення догляду та лікування дитини з інвалідністю. З цих підстав, вважає, що такий строк пропущено з поважних причин.
Повертаючи адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що представником позивача не обґрунтовано поважності причин, за яких, встановивши порушення прав у частині бездіяльності відповідача щодо виплати одноразової допомоги, яка виплачується при звільненні, замість звернення до суду з позовом, звернувся до військової частини за інформацією щодо такої виплати у січні 2024 року, при цьому позов подано лише 18.03.2024 року. З наведеного правового регулювання, а також враховуючи оцінку причин, за яких позивач зволікав із зверненням до суду з даним позовом, суддя доходить висновку, що позовну заяву ОСОБА_1 необхідно повернути останньому, оскільки підстави для поновлення строку звернення до суду, на які вказувалось у заяві представника позивача від 26.03.2024р. є неповажними.
Суд апеляційної інстанції не погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Особливості строків звернення до адміністративного суду врегульовані ст.122 КАС України, частиною 1 якої передбачено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Згідно із ч.3 ст.122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Частиною 1 статті 233 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України) встановлено, працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.
Згідно із частиною 2 статті 233 КЗпП України із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).
Необхідно зауважити на тому, що інститут строків у адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах та стимулює суд і учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Строки звернення до адміністративного суду з позовом обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.
Обмеження строку звернення до суду шляхом встановлення відповідних процесуальних строків, не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя (Рішення Конституційного Суду України від 13 грудня 2011 року № 17-рп/2011). Такі обмеження направлені на досягнення юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулюють учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків та поважати права та інтереси інших учасників правовідносин.
Законодавче обмеження строку звернення до суду з позовом, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах.
Право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду з відповідним позовом.
Так, Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 33 рішення від 21 грудня 2010 року у справі "Перетяка та Шереметьєв проти України").
Поняття поважних причин пропуску процесуальних строків є оціночним, а його вирішення покладається на розсуд судді.
Дана позиція суду узгоджується з постановою Верховного Суду від 31.03.2020 по справі № 807/235/16 (адміністративне провадження № К/9901/49805/18).
За загальним правилом перебіг строку на звернення до адміністративного суду починається від дня коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.
При вирішенні питання щодо дотримання строку звернення до адміністративного суду необхідно чітко диференціювати поняття дізнався та повинен був дізнатись.
Так, під поняттям дізнався необхідно розуміти конкретний час, момент, факт настання обізнаності особи щодо порушених її прав, свобод та інтересів.
Поняття повинен був дізнатися необхідно розуміти як неможливість незнання, високу вірогідність, можливість дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа має можливість дізнатися про порушення своїх прав, якщо їй відомо про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і у неї відсутні перешкоди для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені.
Викладені висновки відповідають позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 21.02.2020 у справі 340/1019/19.
Як встановлено судом апеляційної інстанції на виконання вимог ухвали Чернівецького окружного адміністративного суду від 22.03.2024 року, представник позивача подав до суду клопотання про поновлення строку звернення до суду, в якому вказано, що 04.04.2023р. ОСОБА_1 звільнено з військової служби на підставі пп. "г" п.3 ч.5 ст.26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу". У витязі наказу №231-ОС від 04.04.2023р. було зазначено виплати, що йому нараховані, але без зазначення сум до сплати, що неможливо вважати письмовим повідомленням, відповідно до ст.116 КЗпП України. На його усне звернення стосовно одноразової грошової допомоги при звільненні, позивачу було повідомлено про відсутність підстав для її виплати за тих підстав, за яких його звільнено. У позивача не виникло сумнівів щодо правдивості цієї інформації. Крім того, представник позивача зазначив, що пропущення строку звернення до суду викликано об`єктивними життєвими обставинами, а саме необхідністю після звільнення догляду та лікування дитини з інвалідністю. З цих підстав, вважає, що такий строк пропущено з поважних причин.
Так зокрема, як зазначалося в клопотанні про поновлення строків, позивач має хвору дитину, самостійно її виховує (що підтверджується доданими до справи документами), і звільнення було обумовлене саме необхідністю догляду за нею. Після звільнення він займався саме питаннями здоров`я дитини, стан якої погіршився (докази цього наявні в позовних матеріалах), і лише стабілізувавши стан дитини, він зміг приділити час питанням, які не були невідкладними. 
Так, в клопотанні Сандула зазначалося, що у витязі з наказу №231-ОС від 04 квітня 2023 року було зазначено виплати, що йому нараховані, але без зазначення сум до сплати, що неможливо вважати письмовим повідомленням, відповідно до ст.116 КЗпП, про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні. Крім того, не зазначено й про те, що у цій виплаті відмовлено.
На його усне звернення стосовно одноразової грошової допомоги при звільненні, Сандулу було повідомлено, що його випадок не стосується підстав, встановлених законом. 
Крім того, звільнення ОСОБА_1 було пов`язане із станом здоров`я його дитини, необхідністю більш ретельного догляду за нею. Знаходження на військовій службі забирало багато часу, що не давало можливості займатися дитиною, належним чином слідкувати за саном її здоров`я. І після звільнення він вимушений був приділяти багато уваги саме цьому питанню. Зазначене підтверджується висновками ЛКК (додані до позову). 
Враховуючи вищезазначене, колегія суддів апеляційної інстанції приходить до висновку про поважність пропуску позивачем строку звернення до суду, а тому наявні підстави для поновлення позивачеві строку для звернення до суду за захистом своїх прав та законних інтересів.
Суд апеляційної інстанції також враховує те, що Велика Палата Верховного Суду у своєму рішенні від 5 грудня 2018 року (справа №11-989заі18) зазначила, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини, реалізуючи положення Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, необхідно уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише і фактичним, але і реальним. Надмірний формалізм при вирішені питання щодо прийняття позовної заяви або скарги - є порушенням права на справедливий судовий захист.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, реалізуючи положення Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, необхідно уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише і фактичним, але і реальним. Надмірний формалізм при вирішені питання щодо прийняття позовної заяви або скарги - є порушенням права на справедливий судовий захист.
Зокрема, у рішенні від 4 грудня 1995 року у справі «Беллет проти Франції» Європейський суд з прав людини зазначив, що ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданих національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.
У рішенні від 13 січня 2000 року у справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» та у рішенні від 28 жовтня 1998 року у справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» Європейський Суд з прав людини вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнано порушенням п. 1 ст. 6 Конвенції.
Згідно із ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Відповідно до ст.320 КАС України підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи;   неправильне застосування норм матеріального чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.
Зважаючи на те, що ухвала суду першої інстанції є незаконною, так як постановлена з порушення норм процесуального права, що призвело до необґрунтованого повернення позовної заяви, ухвалу суду першої інстанції належить скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду. 
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 320, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Ухвалу Чернівецького окружного адміністративного суду від 01 квітня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії скасувати.
Справу направити до Чернівецького окружного адміністративного суду для продовження розгляду.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає. 

Головуючий	 		Боровицький О. А.	
 	 	 	 	
Судді	 	  	Курко О. П.    Шидловський В.Б.