справа № 755/14529/23                                   головуючий у суді І інстанції Галаган В.І.
провадження № 22-ц/824/7153/2024             суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Фінагеєв В.О.

П О С Т А Н О В А
Іменем України
29 травня 2024 року                                                                                        м. Київ
Київський апеляційний суд 
у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
Головуючого судді Фінагеєва В.О., 
суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,
  за участю секретаря Лобоцької В.П.,
 
розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 18 грудня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення помилково перерахованих коштів, -
В С Т А Н О В И В:
 
У вересні 2023 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом та просив стягнути з відповідача грошові кошти у сумі 364 315,73 грн.   
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 24 травня 2022 року позивачем було здійснено помилкове перерахування коштів відповідачу ОСОБА_1 у сумі 100 000 грн. з власного дебетного рахунку на рахунок відповідача. Внаслідок збереження неправильних реквізитів платежу у своєму додатку «Приват24», в подальшому позивач здійснив помилкове перерахування коштів на картку відповідача 27 травня 2022 року у сумі 100 000 грн., 01 червня 2022 року у сумі 50 025,01 грн., 01 червня 2022 року у сумі 50 025,01 грн., 18 липня 2022 року у розмірі 64 265,71 грн. Таким чином, позивачем помилково перераховано на рахунок відповідача 364315,73 грн. Про помилковість перерахування коштів позивач дізнався, отримавши від АТ КБ «ПриватБанк» повну виписку руху коштів по рахунках. 11 серпня 2023 року позивач звернувся до відповідача із письмовою вимогою про повернення помилково перерахованих коштів в сумі 364 315,73 грн., однак відповідачем у добровільному порядку кошти позивачу не повернуто, що є підставою звернення позивача з даним позовом до суду.
Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 18 грудня 2023 року позов ОСОБА_3 задоволено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
В апеляційній скарзі  ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції через неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач зазначає, що позивач перерахував грошові кошти відповідачу не помилково, а за придбану ним олію, що серед іншого було встановлено судом, але суд не надав оцінки цим обставинам. Суд не дослідив усі обставини справи не з`ясував повно, всебічно, об`єктивно всі необхідні обставини. Дійсно, у вказані позивачем дати ним було перераховано відповідачу вказану у позові суму грошових коштів. Грошові кошти були перераховані не помилково, а як оплата за товар, а саме: олію, яку позивач придбав у ОСОБА_4 . Доказом вказаного є Товарно-транспортна накладна № 1 від 21 червня 2023 року, згідно якої в АДРЕСА_1 ОСОБА_4 відвантажив ОСОБА_3 соєву олію масою 18 т. по 37 000 грн. ОСОБА_4 є засновником ТОВ «Тіберіум», керівником якого є відповідач. На підтвердження досягнутих домовленостей щодо купівлі-продажу соєвої олії між позивачем та відповідачем відповідач також надає копії переписки із яких зокрема вбачається, що між позивачем та відповідачем було досягнуто згоди щодо купівлі соєвої олії у визначеній кількості та за визначеною ціною. На підтвердження домовленості між позивачем та відповідачем позивачем було сплачено грошові кошти. Грошові кошти було перераховано цілеспрямовано та свідомо, а тепер через майже 1,5 роки позивач вирішив незаконно повернути грошові кошти сплачені за товар. Позивач фактично   отримав соєву олію, яку потім продав за кордон (до Латвії), а тепер намагається повернути гроші, тобто отримати подвійну вигоду від купівлі-продажу. Суд першої інстанції не надав оцінки наданим відповідачем доказам та не дослідив вказані обставини. Позивач стверджуючи, що він помилково перерахував грошові кошти, при цьому прийнявши олію, діє недобросовісно.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судом встановлено, що за даними платіжних інструкцій АТ КБ «ПриватБанк» та Довідки про рух коштів від 14 червня 2023 року, складеної АТ КБ «ПриватБанк», долучених до матеріалів справи, ОСОБА_3 перераховано на рахунок ОСОБА_1 : 24 травня 2022 року грошові кошти в сумі 100 000,00 грн.; 27 травня 2022 року грошові кошти в сумі 100 000,00 грн.; 01 червня 2022 року грошові кошти в сумі 50 025,01 грн.; 01 червня 2022 року грошові кошти в сумі 50 025,01 грн.; 18 липня 2022 року грошові кошти в сумі 64 265,71 грн. (а.с. 11-16)
10 серпня 2023 року ОСОБА_3 на адресу ОСОБА_1 надіслано письмову вимогу про повернення помилково перерахованих коштів на загальну суму 364 315,73 грн. (а.с. 19; 20).
Представником відповідача долучено до матеріалів справи Витяг з ЄДРЮСФОП, відповідно до якого ОСОБА_3 є засновником ТОВ «Ем Груп Україна» (а.с. 42-43); Витяг з ЄДРЮСФОП, відповідно до якого ОСОБА_4 є засновником ТОВ «Тіберіум», керівником ТОВ «Тіберіум» є ОСОБА_5 (а.с. 45-46); товарно-транспортну накладну від 21 червня 2022 року, відповідно до якої вантажоодержувачем ОСОБА_3 замовлено у вантажовідправника ОСОБА_4 товар соєву олію на суму 729 640,00 грн., наявний підпис лише ОСОБА_4 (а.с. 48-49); лист Броварського районного управління ГУ Держпродспоживслужби в Київській області від 31 серпня 2020 року про державну реєстрацію потужності оператора ринку ТОВ «Тіберіум» (а.сю 47); вайбер-переписку (а.с. 50-52).
Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що грошові кошти у сумі 364 315,73 грн., є сумою, яка фактично надійшла на банківський рахунок відповідача внаслідок помилкового перерахування позивачем коштів, що підтверджено довідкою та платіжними інструкціями АТ КБ «ПриватБанк». При цьому, в розрізі даного спору судом встановлено склад деліктних правовідносин, що виникли внаслідок набуття майна відповідачем за рахунок позивача шляхом безпідставного перерахування останнім коштів, тобто, поза межами правової підстави, що підтверджено наявними в матеріалах справи доказами, не спростовано відповідачем ОСОБА_1 та показаннями свідка ОСОБА_4 , наданими під час судового розгляду справи.
Апеляційний суд не може погодитися з наведеними висновками суду першої інстанції з таких підстав.
Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03,      § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).
У пункті VII.-2:101 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказано, що збагачення є безпідставним, за винятком таких випадків: особа, яка збагатилася, має право на отримання збагачення за рахунок потерпілого в силу договору чи іншого юридичного акту, судового рішення або норми права; або потерпілий вільно і без помилки погодився на настання невигідних для себе наслідків.
Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України. Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004).
Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 ЦК України).
Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
Схожий по суті висновок зроблений в пункті 8.26. постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19), в якій вказано, що «водночас закріплений законодавцем принцип можливості обмеження свободи договору в силу загальних засад справедливості, добросовісності, розумності може бути застосований і як норма прямої дії, як безпосередній правовий засіб врегулювання прав та обов`язків у правовідносинах».
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18) зазначено, що: «добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі- «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них».
Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала (частина перша статті 1212 ЦК України).
Передбачений статтею 1212 ЦК України вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; відсутність для цього правових підстав. Отже, предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і неврегульовані спеціальними інститутами цивільного права.
Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави (яке іменується також зобов`язанням із безпідставного збагачення) полягає у вилученні в особи-набувача (зберігача) її майна, яке вона набула (зберегла) поза межами правової підстави у випадку, якщо така підстава для переходу майна (його збереження) відпала згодом, або взагалі без неї, якщо цей перехід (збереження) не ґрунтувався на правовій підставі, та у переданні відповідного майна тій особі-потерпілому, яка має належний правовий титул на нього.
Не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом (стаття 1215 ЦК України).
Тлумачення вказаних норм свідчить, що при визначенні того, чи підлягають безпідставно набуті грошові кошти потерпілій особі слід враховувати, що акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад, зокрема, добросовісності. Безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, тому що вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів.
До аналогічних висновків дійшов Верховний Суду у постановах від 04 серпня 2021 року у справі № 185/446/18 (провадження № 61-434 св 20), від 11 січня 2023 року у справі № 548/741/21 (провадження № 61-1022 св 22) та від 17 квітня 2024 року у справі № 127/12240/22 (провадження № 61-18405 св 23).
Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що грошові кошти в розмірі 364 315,73 грн., які належали позивачу, набуті відповідачем без достатньої правової підстави, а, відтак, наявні підстави до повернення цих коштів у відповідності до положень статті 1212 ЦК України.
Так, в основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.
Суд першої інстанції не звернув уваги, що безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, оскільки вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів.
З матеріалів справи вбачається і це встановлено судом, що ОСОБА_3 перерахував ОСОБА_1 кошти, знаючи, що між ним та відповідачем відсутні договірні зобов`язання і що у відповідача відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) з повернення коштів. При цьому, позивач добровільно перераховував кошти, а тому його поведінка є суперечливою (тобто, потерпіла особа вільно і без помилки погодилася на настання невигідних для себе наслідків). 
При цьому позивач перераховував відповідачу кошти тривалий час, а саме 24 травня 2022 року у сумі 100 000,00 грн., 27 травня 2022 року у сумі 100 000 грн., 01 червня 2022 року у сумі 50 025,01 грн., 01 червня 2022 року у сумі 50 025,01 грн., 18 липня 2022 року у розмірі 64 265,71 грн. У призначеннях платежу позивач зазначав, що призначенням платежу є переказ власних коштів.
З огляду на число здійснених позивачем переказів на різні суми на одні і ті ж реквізити - відсутні підстави вважати, що ОСОБА_3 діяв не свідомо під впливом помилки.
Зазначене свідчить про цілеспрямованість волі позивача на перерахування коштів саме відповідачу, за відсутності при цьому договірних відносин між ними. 
Враховуючи викладене, висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи, не ґрунтуються на наявних у справі доказах, що   у відповідності до вимог ст. 376 ЦПК України є підставою до скасування рішення   та прийняття нового судового рішення по суті вимог позивача.
Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
При подачі апеляційної скарги ОСОБА_1 сплатила судовий збір у розмірі 5 464,50 грн. Оскільки апеляційний суд приходить до висновку про задоволення вимог апеляційної скарги, сплачений відповідачем судовий збір підлягає стягненню з позивача на її користь.
На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 376, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , задовольнити.
Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 18 грудня 2023 року скасувати та прийняти постанову.
У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення помилково перерахованих коштів відмовити.
Стягнути з ОСОБА_3 , місце проживання: АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_3 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_2 , судовий збір у розмірі 5 464 (п`ять тисяч чотириста шістдесят чотири) гривні 50 копійок.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Повне судове рішення виготовлено 03 червня 2024 року.
 
Головуючий                                                                         Фінагеєв В.О.
 
Судді                                                                                      Кашперська Т.Ц.
                                          
                                                                                               Яворський М.А.