ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
16 травня 2024 року           справа №200/6727/23 

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого Блохіна А.А., суддів Геращенко І.В., Казначеєва Е.Г., розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби України на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 25 січня 2024 року у справі № 200/6727/23 (головуючий І інстанції Шинкарьова І.В.) за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби України про визнання протиправною дію або бездіяльність військової частини та зобов`язання вчинити певні дії, -
                                                              У С Т А Н О В И В:      

В листопаді 2023 року ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся з позовом до Військової частини НОМЕР_1 НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (далі відповідач), в якому просив суд: стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 25.04.2023 по 26.10.2023 у сумі 53 217 грн. 65 коп.
Позовні вимоги мотивовані протиправністю дій відповідача щодо не нарахування та невиплати не в повній мірі належного позивачу матеріального та грошового забезпечення, а саме: на день звільнення не було нарахована та виплачена підвищена грошова винагорода до 100000 грн., відповідно до вимог постанови КМУ від 28.02.2002 №168 “Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану” за період з лютого 2022 року по день виключення зі списків особового складу, а саме, по 24.04.2023, а також не було виплачено компенсацію за недоотримане речове майно.
Вказує, що відповідачем затримано розрахунок при звільненні на 145 днів, з 25.04.2023 по 16.09.2023 (день виплати компенсації за недоотримане речове майно), та на 185 днів, з 25.04.2023 по 26.10.2023 (день виплати додаткової винагороди), тобто остаточний розрахунок з позивачем при звільненні був проведений відповідачем 26.10.2023.
Оскільки повний розрахунок відповідачем у день звільнення позивача не проведено, то відповідно до ст.117 КЗпП України, вважає, що він має право на виплату середнього заробітку за весь період затримки такого розрахунку з 25.04.2023 по 26.10.2023.
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 25 січня 2024 року у справі № 200/6727/23 позов задоволено частково, внаслідок чого стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні у сумі 53213,94 грн. В інший частині позовних вимог – відмовлено.
Відповідач не погодився з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржене судове рішення та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що враховуючи природу та суть компенсації за неотримане речове майно, яка не охоплюється поняттям оплати праці та не є формою оплати за виконану роботу, стягнення з відповідача середнього заробітку (грошового забезпечення) за весь час затримки виплати компенсації за неотримане речове майно законодавством не передбачено.
Справу розглянуто в порядку письмового провадження у відповідності до ст. 311 КАС України. 
Відповідно до вимог ч. 1,2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.    
Колегія суддів заслухала доповідь судді-доповідача, перевірила матеріали справи, вивчила доводи апеляційної скарги, і дійшла  висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.  
Судом першої та апеляційної інстанції встановлено, що позивач – ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є учасником бойових дій, що підтверджується посвідченням УБД серія НОМЕР_3 від 17.11.2016 та проходив військову службу у НОМЕР_2 прикордонному загоні ( АДРЕСА_1 ) Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_1 ).
20.08.2020 позивачем було укладено Контракт про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України на посадах осіб рядового складу між Начальником ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 та позивачем (молодшим сержантом, контролер-номер обслуги ІНФОРМАЦІЯ_3 ).
Відповідно до витягу з наказу начальника НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби України № 31– ОС від 24.01.2023 “Про особовий склад”, позивача призначено інспектором прикордонної служби 2 категорії – снайпером 4 відділення інспекторів прикордонної служби першої прикордонної застави відділу прикордонної служби №1.
Відповідно до витягу з наказу начальника НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби № 223– ОС від 24.04.2023 “про особовий склад”, старшого сержанта ОСОБА_1 інспектора прикордонної служби 2 категорії – снайпера 4 відділення інспекторів прикордонної служби першої прикордонної застави відділу прикордонної служби №1, виключено зі списків особового складу загону та всіх видів забезпечення, у зв`язку зі звільненням в запас за підпунктом “г” (один із подружжя, обоє з яких проходять військову службу і мають дитину (дітей) віком до 18 років) п.3 ч.5 ст.26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".
26.06.2023 на адресу відповідача було направлено адвокатський запит з проханням надати інформацію стосовно включення позивача, до наказів про виплату додаткової винагороди, збільшеної до 100000 грн. в період з лютого 2023 року по день виключення зі списків особового складу; надати копії наказів про виплату додаткової винагороди, збільшеної до 100000 грн.; надати інформацію, чи була нарахована та виплачена підвищена грошова винагорода до 100000 грн., відповідно до вимог постанови КМУ від 28.02.2002 №168 “Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану”.
03.07.2023 від відповідача надійшов лист № 22/5593-23-Вих у відповідь на вказаний адвокатські запити, яким було повідомлено, що виплата додаткової винагороди збільшеної до 100 000 грн. за період з 01.02.2023 по 16.03.2023 (період безпосередньої участі у бойових діях та проходження ним стаціонарного лікування) буде нараховано та виплачено винагороду у серпні 2023 року; в період з 20.02.2023 по 03.03.2023 буде нараховано та виплачено додаткову винагороду у розмірі 30 000 грн. в серпні 2023 року; в період з 01.04.2023 по 04.04.2023 буде нараховано та виплачено додаткову винагороду у розмірі 30 000 грн. До листа було додано запитуванні накази про виплату додаткової винагороди.
07.09.2023 на адресу відповідача було направлено другий адвокатський запит з проханням надати інформацію чи було включено позивача, до наказів про виплату додаткової винагороди в період з лютого 2023 року по день виключення зі списків особового складу; надати копії наказів до яких включено позивача про виплату додаткової винагороди; надати інформацію, коли саме буде нарахована та виплачена підвищена грошова винагорода (яка відповідно до листа № 22/5593-23-Вих. мала бути виплачена у серпні 2023 року); повідомити з яких саме підстав станом на 07.09.2023 з позивачем не проведено остаточного розрахунку при звільненні; негайно здійснити повний розрахунок з позивачем.
16.09.2023 на рахунок позивача від відповідача було зараховано 23 601,05 грн. - сума компенсації за недоотримане речове майно. (про що свідчить скрін-шот екрану мобільного банкінгу, лист відповідача від 30.09.2023).
26.09.2023 на адресу відповідача було спрямовано адвокатський запит з проханням надати довідку у якій розкрити інформацію про нарахування проведені позивачу, а також надати довідку про розмір середньоденного грошового забезпечення за останні 2 календарні місяці служби.
Листом від 30.09.2023 відповідач повідомив, що 16.09.2023 на картковий рахунок позивача була зарахована виплата грошової компенсації за неотримане речове майно у сумі 23601,05 грн., а також надано довідку про розмір середньоденного грошового забезпечення.
Листом від 02.11.2023 відповідачем було надано витяг з розрахунково-платіжної відомості за жовтень 2023 року; архівну відомість за 2023 рік; витяг з наказу начальника НОМЕР_2 прикордонного загону від 10.10.2023 № 618-ОС; витяг з наказу начальника НОМЕР_2 прикордонного загону від 08.03.2023 №117-ОС; витяг з наказу начальника НОМЕР_2 прикордонного загону від 07.04.2023 № 186-ОС. Відповідно до вказаних вище наказів та витягу з розрахунково-платіжної відомості, у жовтні 2023 року позивачу було нараховано та виплачено додаткову винагороду у зв`язку із пораненням, яку було виплачено у розмірі 29745,19 грн. на рахунок позивача 26.10.2023, що підтверджується випискою з банківського рахунку (скрін-шот екрану мобільного банкінгу).
10.11.2023 на адресу відповідача було направлено адвокатський запит з проханням надати інформацію - коли та яким чином позивачу буде проведено нарахування та виплачено середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 25.04.2023 по 25.10.2023 (по час повного розрахунку), з утриманням з нарахованих сум податків та зборів та інших обов`язкових платежів, встановлених законодавством.
14.11.2023 надійшов лист від відповідача, яким було відмовлено у задоволенні вимог про нарахування та виплату середнього заробітку за час затримки в розрахунку. Зокрема зазначив про відсутність підстав для застосування до спірних правовідносин положень ст. ст. 116 та 117 КЗпП України.
Відповідно до Довідки про доходи позивача, наданої відповідачем, грошове забезпечення за лютий 2023 - 23081,80 грн (28 календарних днів), за березень 2023 - 26902,31 грн (31 календарних днів) – всього 49984,11 грн. Середньоденний розмір грошового забезпечення становить 847,19 грн. 
Визначаючись щодо заявлених позовних вимог, суд виходив із наступного.
Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Особливим способом реалізації права на працю є проходження військової служби за контрактом.
Однією з встановлених державою гарантій права на своєчасне одержання винагороди за працю є передбачений Кодексом законів про працю України обов`язок роботодавця виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку.
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначені Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20 грудня 1991 року № 2011-XII (далі Закон № 2011-XII).
Однак Законом № 2011-XII правові відносини щодо виплати середнього заробітку (грошового забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні не врегульовані, а тому до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми ст.116-117 КЗпП України.
Наведене відповідає правовій позиції щодо застосування норм КЗпП України при вирішенні питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців з військової служби, наведеній у постановах Верховного Суду від 31.05.2018 у справі № 823/1023/16, від 30.01.2019 у справі № 807/3664/14, від 26.06.2019 у справі № 826/15235/16 та від 30.04.2020 у справі № 140/2006/19.
Ст.116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена ст.117 КЗпП України відповідальність, а саме обов`язок колишнього роботодавця виплатити середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Закріплені у ст.116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.
Визначаючись щодо розміру середнього заробітку, який підлягає стягненню з відповідача за несвоєчасне проведення розрахунку під час звільнення, суд зазначає таке.
Метою встановлення передбаченої ст.117 КЗпП України відповідальності роботодавця є захист майнових прав працівника (службовця) у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права на своєчасне одержання заробітної плати (грошового забезпечення) за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.
Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст.117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, немає на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.
У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена ст.117 КЗпП України відповідальність, а саме обов`язок колишнього роботодавця виплатити середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців (у редакції Закону № 2352-IX від 01.07.2022 чинного із 19.07.2022 який діяв на момент виплати позивачу недоотриманих сум грошового забезпечення).
За змістом ч.1 ст.117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.
Ч.1 ст.117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.
Ч.2 ст.117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.
Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в ч.1 ст.117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку, законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.
Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.
Як зазначила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17, оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене ст. 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.
У вказаному рішенні також зазначено, що з огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст.117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
При цьому Велика Палата Верховного Суду погодилась з висновком Верховного Суду України, наведеним у постанові від 27.04.2016 у справі № 6-113цс16, щодо того, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст.117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.
Як вже зазначалося, основною метою покладення на роботодавця відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, є захист майнових прав працівника у зв`язку із його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне отримання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом для існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
В цьому контексті суд враховує, що позивача звільнено з військової служби та виключено зі списків особового складу військової частини з 24.04.2023.
26.10.2023 відповідач виплатив позивачу заборговане грошове забезпечення в сумі 53346,24 грн. (23601,05, які було проведено 16.09.2023 + 29745,19, які було проведено 26.10.2023).
Системний аналіз викладених законодавчих норм свідчить, що закінченням проходження військової служби є день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо), про що приймається наказ. 
Тобто до моменту прийняття наказу про виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини останній вважається таким, що проходить військову службу.
Подібна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 13.04.2023 у справі №380/404/20 та від 10.12.2020 у справі №810/2184/16. 
За змістом ст.116 та 117 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. У разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. 
З огляду на викладене, проаналізувавши зазначені норми права, Суд констатує, що першим днем, з якого слід обраховувати середній заробіток за час затримки розрахунку, є день наступний за днем виключення особи зі списків особового складу військової частини.
Відтак, затримка розрахунку при звільненні позивача з 25.04.2023 по 26.10.2023 становить 185 календарних днів.
Згідно з довідкою-розрахунком відповідача, середньоденний заробіток позивача виходячи з розрахунку за два місяці перед виключенням зі списків особового складу лютий-березень 2023 року становив 847,19 грн.
За період з 25.04.2023 по 26.10.2023 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні становить 156  730,15 грн. (847,19 грн. х 185 календарних днів).
Водночас, суд враховує, що з 19.07.2022 набрав чинності Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин" №2352-IX від 01.07.2022, яким положення ст.117 КЗпП України викладено в новій редакції та встановлено обмеження, згідно з якими виплати працівникові його середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку здійснюються не більш, як за шість місяців.
Таким чином, з урахуванням дати проведення остаточного розрахунку з позивачем, суд вважає, що до спірних правовідносин підлягає застосуванню норма ст.117 КЗпП України в редакції Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин" № 2352-IX.
А відтак, хоча загальний період затримки остаточного розрахунку з позивачем становить 185 календарних дні, максимальний розмір грошового забезпечення, який може бути виплачено за наявності підстав, передбачених ст.117 КЗпП України, є еквівалентним середньому розміру грошового забезпечення позивача за шість місяців (з 25.04.2023 по 25.10.2023), що становить 184 календарних дні.
Відповідно, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в цьому разі становить 155 882,96 грн. (847,19 грн. х 184 календарних днів).
При цьому підлягають застосуванню критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України.
Так, за висновками Великої Палати Верховного Суду, які викладені в постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України, необхідно враховувати:
- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;
- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Тобто, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.
При вирішенні цього питання суд враховує такі обставини як розмір недоплаченої суми заробітку, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.
Застосовуючи механізм розрахунку розміру середнього заробітку, що визначений Верховним Судом у постанові від 30.11.2020 у справі № 480/3105/19, суд враховує, що згідно з інформацією, яка відображена у листі №22/5593-23-Вих від 03.07.2023, загальний розмір усіх сум, на які позивач мав право на час його виключення зі списків особового складу військової частини у зв`язку зі звільненням з лав Збройних Сил України (відповідно до витягу з наказу начальника НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби № 223– ОС від 24.04.2023 “про особовий склад” грошову компенсацію за не використану щорічну основну відпустку за 2022 рік тривалістю - 30 календарних дні та за 2023 - 7 календарних днів; грошову компенсацію за невикористану додатку відпустку строком 14 календарних днів на рік, як особі, що має статус учасника бойових дій за 2020-2023 роки (у розмірі нараховано та виплачено 70537,29 грн. відповідно зворотного боку особистої карти заробітної плати ф.10 №14705 з січня 2023 по жовтень 2023); виплата грошової компенсації за неотримане речове майно у сумі 23 601,05 грн., виплати додаткової винагороди у зв`язку із пораненням у розмірі 29 745,19 грн.) становить 123883,53 грн.
Верховний Суд у постанові від 18.07.2018 по справі № 825/325/16 вказав, що при визначенні розміру компенсації за затримку розрахунку необхідно враховувати розмір середнього заробітку позивача, суму заборгованості, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, те, що відповідач є органом державної влади, фінансування якого здійснюється з державного бюджету та інших обставин справи.
Аналогічна правова позиція щодо застосування принципу співмірності зазначена у постанові Верховного Суду від 04.04.2018 по справі № 524/1714/16-а та постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 по справі №761/9584/15-ц, які мають враховуватись до спірних правовідносин на виконання ст.13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" і ч.5 ст. 242 КАС України. Верховний Суд в постанові від 30.10.2019 по справі № 806/2473/18 (адміністративне провадження № К/9901/2118/19) сформував правову позицію щодо врахування істотності частки складових заробітної плати в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку.
За приписами ч.5 ст. 242 КАС України при виборі та застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Отже істотність частки невиплачених сум компенсації за недоотримане речове майно, а саме: 23 601 грн. 05 коп. в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку за період з 25.04.2023 по 16.09.2023 – 122 842 грн. 55 коп. (145 д. х 847,19 грн.) становить 19,21% (23 601,05 грн. / 122 842,55 грн.) х 100%).
Сума, яка підлягає відшкодуванню з урахуванням істотності частки 19,21% розраховується наступним чином: 847,19 грн. (середньоденний заробіток позивача) х 19,21% = 162,74 грн. - середньоденна сума відшкодування з урахуванням істотності частки; 162,74 грн. х 145 (днів затримки розрахунку) = 23 597 грн. 30 коп. 
В свою чергу істотність частки невиплачених сум підвищеної додаткової винагороди, а саме: 29 745 грн. 19 коп. в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку за період з 25.04.2023 по 25.10.2023 – 155 882,96 грн. (184 д. (із врахуванням до розрахунку дати закінчення) х 847,19 грн.) становить 19% (29 745,19 грн. / 155 882,96 грн.) х 100%).
Отже сума, яка підлягає відшкодуванню з урахуванням істотності частки 19% розраховується наступним чином: 847,19 грн. (середньоденний заробіток позивача) х 19% = 160,96 грн. - середньоденна сума відшкодування з урахуванням істотності частки; 160,96 грн. х 184 (днів затримки розрахунку, із урахуванням обмеження ст.117 КЗпП України (не більш, як за шість місяців)) = 29 616 грн. 64 коп.
Таким чином, з урахуванням принципу розумності, справедливості та співмірності, середній заробіток за час затримки розрахунку має бути виплачений позивачу у розмірі 23 597 грн. 30 коп. та 29 616 грн. 64 коп., на загальну суму 53 213,94 грн. з урахуванням істотності частки несвоєчасно виплачених сум в порівнянні із середнім заробітком позивача.
Суд, встановивши несвоєчасну виплату роботодавцем працівнику належних при звільненні сум, повинен стягнути з відповідача на користь позивача конкретну суму, а не зобов`язувати відповідача нараховувати розмір відшкодування, передбаченого ст.117 КЗпП України.
Таким чином, виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, суд першої інстанції дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача слід стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 53 213,94 грн.
Суд не приймає розрахунок представника позивача у частині виведення суми істотної частки невиплачених сум підвищеної додаткової винагороди із розрахунку 185 календарних днів, оскільки  максимальний розмір грошового забезпечення, який може бути виплачено за наявності підстав, передбачених ст.117 КЗпП України, є еквівалентним середньому розміру грошового забезпечення позивача за шість місяців (з 25.04.2023 по 25.10.2023), що становить 184 календарних днів. 
З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про часткове задоволення позову.  
Статтею 316 КАС України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Ураховуючи наведене, колегія суддів не знаходить правових підстав для задоволення апеляційної скарги і відповідно для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, правові висновки суду першої інстанції скаржником не спростовані.
Керуючись 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
                                                                    ПОСТАНОВИВ  :

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби України на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 25 січня 2024 року у справі № 200/6727/23 - залишити без задоволення.                      
Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 25 січня 2024 року у справі № 200/6727/23 - залишити без змін.                         
Повне судове рішення складено 16 травня 2024  року.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя                                                                                 А.А. Блохін
Судді                                                                                                     І.В. Геращенко
                                                                                                               Е.Г. Казначеєв