ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12 червня 2024 року
м. Київ
справа № 756/2893/23
провадження № 61-3800св24
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., 
Сердюка В. В.,
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Коротя Роман Олександрович, на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 19 липня 2023 року у складі судді Шролик І. С. та постанову Київського апеляційного суду від 20 лютого 2024 року у складі колегії суддів Гаращенка Д. Р., Олійника В. І., Сушко Л. П.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст вимог позовної заяви 
У березні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до 
ОСОБА_2 , у якому просила суд усунути перешкоди у здійсненні володіння належною їй на праві власності квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення відповідача без надання іншого житла та звільнення квартири від його особистих речей.
Позовні вимоги мотивовано тим, що ОСОБА_1 є власником квартири 
АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 27 грудня 2022 року, укладеного між позивачем та товариством з обмеженою відповідальністю «Нерухомість Оболоні» (далі - ТОВ «Нерухомість Оболоні»), зареєстрованого приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Легедою М. М. за № 1100. 
Згідно з витягом територіальної громади м. Києва про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні від 26 грудня 2022 року № 87435768 у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані особи відсутні.
05 січня 2023 року при спробі зайти у квартиру двері позивачу відчинив невідомий, підстави проживання в квартирі повідомити не міг, будь-які документи відмовився надати. У зв`язку з зазначеним позивач звернулася до правоохоронних органів.
З відповіді Оболонського управління поліції ГУНП в м. Києві від 30 січня 
2023 року встановлено, що у квартирі АДРЕСА_1 проживає ОСОБА_2 , а також рекомендовано ОСОБА_1 звернутися до суду за захистом своїх прав.
У зв`язку з тим, що ОСОБА_1 у встановленому законом порядку набула право власності на житло, придбавши його на прилюдних торгах, проте відповідач надалі користується квартирою, чим чинить перешкоди власнику у вільному володінні, користуванні та розпорядженні майном, позивач просила суд виселити ОСОБА_2 без надання іншого житла та зобов`язати звільнити квартиру від його особистих речей.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їх ухвалення
Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 19 липня 2023 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 20 лютого 2024 року, позов задоволено.
Усунено перешкоди позивачу в користуванні та розпорядженні майном шляхом виселення ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Рішення суду першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, мотивовано тим, що ОСОБА_1 набула право власності на спірну квартиру на підставі договору купівлі-продажу від 27 грудня 2022 року, укладеного між нею та ТОВ «Нерухомість Оболоні», зареєстрованого у реєстрі за № 1100 приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу 
Легедою М. М.
Оскільки ОСОБА_2 самовільно проживає у квартирі та чинить перешкоди ОСОБА_1 як новому законному власнику користуватися майном, суди вважали за необхідне усунути перешкоди у здійсненні права власності шляхом виселення ОСОБА_2 із належної позивачу на праві власності квартири, яку він займає без законних на те підстав.
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи
14 березня 2024 року до Верховного Суду через систему «Електронний суд» надійшла касаційна скарга ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат
Коротя Р. О., на рішення Оболонського районного суду міста Києва
від 19 липня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду
від 20 лютого 2024 року, у якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
У касаційній скарзі як на підставу касаційного оскарження судових рішень заявник посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України.
Касаційну скаргу мотивовано тим, що суди першої та апеляційної інстанцій не врахували висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 26 жовтня 
2019 року у справі № 726/1489/17, відповідно до якого громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне житло, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбано за рахунок кредиту (позики). 
Вирішуючи питання припинення права користування житлом та зобов`язання відповідача звільнити квартиру, суди першої та апеляційної інстанцій не надали оцінки пропорційності вказаного заходу у контексті приписів статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що суперечить правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17.
Незаконність та суперечливість висновків судів у цій справі полягають у тому, що судами не було досліджено, що сам факт переходу права власності на квартиру до іншої особи не є безумовною підставою для виселення членів сім`ї власника цього майна, у тому числі і колишніх, що суперечить правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц.
У квітні 2024 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу ОСОБА_2 , у якому, посилаючись на безпідставність доводів скарги, просить суд касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення залишити без змін.
Відзив мотивовано тим, що оскільки ОСОБА_1 як новий власник позбавлена права безперешкодно користуватися своїм майном, у зв`язку з тим, що відповідач самовільно, без правових підстав проживає у спірній квартирі, а тому її право підлягає захисту шляхом виселення ОСОБА_2 . При цьому наголошує, що продавцем квартири АДРЕСА_1 за укладеним договором купівлі-продажу є ТОВ «Нерухомість Оболоні», а тому квартира не може входити до спадкового майна. 
Рух справи у суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 26 березня 2024 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з суду першої інстанції.
У квітні 2024 року справа № 756/2893/23 надійшла до Верховного Суду.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суди встановили, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 23 лютого 2007 року ОСОБА_3 на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1 
(а. с. 43).
25 травня 2007 року між Публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк») та ОСОБА_3 укладено договір споживчого кредиту № 11159601000, відповідно до умов якого банк надав ОСОБА_3 кредит в іноземній валюті в розмірі 64 500,00 доларів США, що за курсом НБУ станом на момент укладання договору становило 505 000,00 грн, строком до 
25 травня 2017 року зі сплатою 13 % річних.
У забезпечення виконання зобов`язань 25 травня 2007 року між 
ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 укладено договір іпотеки нерухомого майна 
№ 55344, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 (а. с. 101, 102).
Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 29 травня 2012 року у справі 
№ 22-ц/4370/12 стягнено з ОСОБА_3 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за договором про надання споживчого кредиту від 25 травня 2007 року № 1115960100 у розмірі 82 591,00 доларів США, що за курсом НБУ становить 658 526,08 грн. 
Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності квартира АДРЕСА_1 належала товариству з обмеженою відповідальністю «Нерухомість Оболоні» (далі - ТОВ «Нерухомість Оболоні») на підставі акта прийому-передачі нерухомого майна до статутного капіталу товариства, підписи на якому посвідчено 10 грудня 2020 року приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Лапкевич Т. В., та зареєстровано за № 1753, № 1754.
14 листопада 2022 року Державним підприємством «Сетам» були проведені торги квартири АДРЕСА_1 , переможцем яких стала ОСОБА_1 . Указане підтверджується протоколом проведення електронних торгів № 579103 (а. с. 11-13).
На підставі проведених торгів між ОСОБА_1 та ТОВ «Нерухомість Оболоні» 27 грудня 2022 року укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , зареєстрований у реєстрі за № 1100 приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу 
Легедою М. М. (а. с. 16-19).
Згідно з довідкою щодо інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 27 грудня 2022 року квартира АДРЕСА_1 була відчужена ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу (а. с. 14, 15).
Відповідно до листа Оболонського управління поліції ГУНП в м. Києві 
від 10 лютого 2023 року вх. № Т-327-кц розглянуто звернення ОСОБА_1 щодо проживання невідомих людей, в ході виконання якого було встановлено, що за адресою: АДРЕСА_2 проживає ОСОБА_2 . Також роз`яснено, що у цьому випадку вбачаються цивільно-правові відносини, які вирішуються у судовому порядку (а. с. 7).
Також установлено, що у справі № 756/5819/23 ОСОБА_2 через свого представника Коротю Р. О. звернувся до суду з позовом, в якому просить визначити додатковий строк в два місяці для подання заяви про прийняття спадщини після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 його троюрідної сестри 
ОСОБА_3 , після смерті якої відкрилася спадщина на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , яку позивач бажає успадкувати.
В ухвалі Оболонського районного суду міста Києва від 01 червня 2023 року у справі № 756/5819/23 установлено, що станом на ІНФОРМАЦІЯ_2 року, тобто на момент смерті ОСОБА_5 , квартира, на яку претендує як на спадкове майно ОСОБА_2 , їй не належала, а сама ОСОБА_5 була зареєстрована та проживала у квартирі АДРЕСА_3 .
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду                         
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.
Так, частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Згідно з частинами першою та другою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення - без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Перевіривши доводи касаційної скарги з підстав та у межах касаційного оскарження, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - залишенню без змін, оскільки їх прийнято з додержанням норм процесуального права. 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який 
не суперечить закону.
Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини (стаття 10 ЦПК України).
Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. 
Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Згідно з приписами статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Найбільш значущою для власника є правомочність на власні дії, яка характеризується як:
- пряме та безпосереднє панування над річчю. Власник здійснює надані йому правомочності своєю владою, не тільки незалежно від інших осіб, а й у такому правовому полі, коли не може бути ніякої влади над цією ж річчю з боку інших суб`єктів. Дії власника обумовлені його інтересом;
- виключне панування особи над річчю, тобто таке панування, що унеможливлює втручання інших осіб, на яких покладено пасивний обов`язок утримання від вчинення подібних дій;
- абсолютність влади полягає в наданні власнику забезпеченої правом можливості визначати, яким чином поводитися зі своєю річчю, коли та як реалізовувати свої правомочності щодо неї.
Кожен, хто не є власником, не має права створювати перешкоди власнику 
у здійсненні належного йому права, а також вчиняти будь-які інші дії, спрямовані на порушення або обмеження правомочностей власника щодо володіння, користування та розпорядження майном; права володіння, користування 
та розпорядження власністю є рівними для всіх осіб (власників) (див. Рішення Конституційного Суду України від 14 липня 2020 року № 8-р/2020).
Одним зі способів захисту права користування майном є припинення дії, яка це право порушує (пункт 3 частини другої статті 16 ЦК України), - усунення перешкод у здійсненні права користування майном. Підставою для подання такого позову є вчинення перешкод правомірній реалізації речового права.
Вказане кореспондується з положеннями статті 391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
У справі, що переглядається,  ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до 
ОСОБА_2 , у якому просила суд усунути перешкоди у здійсненні володіння належної їй на праві власності квартири АДРЕСА_1 шляхом виселення відповідача без надання іншого житла та звільнення квартири від його особистих речей.
Вирішуючи питання про виселення без надання іншого жилого приміщення, суд має враховувати статтю 109 Житлового кодексу України (далі - ЖК України), якою визначено, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. 
За змістом статей 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
Суд позбавлений права збирання доказів за власною ініціативою, оскільки обов`язок доказування покладається на сторони. Доказування є юридичним обов`язком сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Наведені положення є найважливішою складовою принципу змагальності.
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України)
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
Судами встановлено та підтверджено матеріалами справи, щозгідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності квартира АДРЕСА_1 належала ТОВ «Нерухомість Оболоні» на підставі акта прийому-передачі нерухомого майна до статутного капіталу товариства, підписи на якому посвідчено 10 грудня 2020 року приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Лапкевич Т. В., та зареєстровано за № 1753, № 1754.
14 листопада 2022 року Державним підприємством «Сетам» були проведені торги квартири АДРЕСА_1 , переможцем яких стала ОСОБА_1 .
На підставі проведених торгів між ОСОБА_1 та ТОВ «Нерухомість Оболоні» 27 грудня 2022 року укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , зареєстрований у реєстрі за № 1100 приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу 
Легедою М. М.
З довідки щодо інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна встановлено, що 27 грудня 2022 року право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_1 . приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Легедою М. М.
Звертаючись до суду із позовом про виселення ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 посилалася на те, що вона є власником спірного майна, проте 05 січня 2023 року при спробі зайти у квартиру двері позивачу відчинив невідомий, підстави проживання в квартирі повідомити не міг, будь-які документи відмовився надати. У зв`язку з зазначеним позивач звернулася до правоохоронних органів.
Листом Оболонського управління поліції ГУНП у м. Києві від 10 лютого 
2023 року вх. № Т-327-кц на підставі звернення ОСОБА_1 щодо проживання невідомих людей повідомлено, що за адресою: 
АДРЕСА_2 проживає ОСОБА_2 . Також роз`яснено, що у цьому випадку вбачаються цивільно-правові відносини, які вирішуються у судовому порядку.
Заперечуючи проти задоволення позовних вимог про виселення, ОСОБА_2 у відзиві на позовну заяву обмежився посиланням на постанови Великої Палати Верховного Суду та необхідність врахування практики ЄСПЛ щодо застосування 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції.
Разом із тим, відповідач не надав належних, достовірних та допустимих доказів у розумінні закону на підтвердження того, що він вселився у спірну квартиру з дотриманням встановленого порядку та на законних підставах як член сім'ї власника, а отже, відповідач не підтвердив його право на користування спірною квартирою.
Надання доказів на підтвердження заперечень і обставин, на які відповідач посилається як на підставу відмови в задоволенні позову, є обов`язком саме відповідача, і їх ненадання є неналежним використанням процесуальних прав та свідчить про те, що відповідач не вчиняє активних дій для доведення обґрунтованості своїх заперечень та безпідставності заявлених позовних вимог перед судом.
Урахувавши, що ОСОБА_1 як власник має перешкоди у користуванні своєю власністю, а також відсутність належних доказів на підтвердження права користування спірною квартирою ОСОБА_2 , доказів відсутності у відповідача іншого житла, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про самоправне зайняття ОСОБА_2 жилого приміщення.
Оскільки позивач як новий власник, яка придбала спірну квартиру в установленому законом порядку на прилюдних торгах, проведення яких не оскаржено, не може користуватися своєю власністю, а відповідач самовільно проживає у квартирі, суди зробили правильний висновок про те, що право ОСОБА_1 як нового власника спірної квартири підлягає захисту в обраний нею спосіб, а саме: усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом виселення ОСОБА_2 із належної позивачу на праві власності квартири, яку він займає без законних на те підстав.
Доводи касаційної скарги про те, що суди першої та апеляційної інстанцій не надали оцінки пропорційності вказаного заходу у контексті приписів статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод колегія суддів відхиляє з огляду на таке.
Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.
Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.
У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб'єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.
Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення з метою захисту прав власника можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.
У справі, що переглядається, виселення відповідача в контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням балансу права позивача як власника спірного житла на фактичне володіння та користування своїм майном і права відповідача на користування цим майном, яке він отримав самовільно, без будь-якої законної підстави.
Колишній власник ОСОБА_3 (троюрідна сестра відповідача ОСОБА_2 ) у період із 21 травня 1976 року до 11 листопада 2021 року була зареєстрована та проживала у квартирі АДРЕСА_3 ; станом на ІНФОРМАЦІЯ_2 року, тобто на момент смерті ОСОБА_5 , квартира, що є предметом спору, їй не належала, а перехід права власності на спірне майно у судовому порядку не оскаржено та не було визнано недійсним, що встановлено також в ухвалі Оболонського районного суду міста Києва від 01 червня 
2023 року у справі № 756/5819/23.
Колегія суддів відхиляє доводи апелянта, що вирішення питання про виселення колишнього власника квартири ОСОБА_3 можливе лише з наданням іншого житла, оскільки позовні вимоги стосуються іпотечного майна, яке було придбано не за рахунок кредитних коштів, а відтак вказані норми поширюються і на ОСОБА_2 як члена сім`ї колишнього власника, оскільки ОСОБА_2 не надав до суду доказів на підтвердження його вселення та проживання у спірній квартирі як члена сім`ї колишнього власника до моменту переходу права власності до позивача.
Крім того, згідно з витягом із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на підставі акта прийому-передачі нерухомого майна до статутного капіталу товариства, підписи на якому посвідчено 10 грудня 2020 року приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Лапкевич Т. В. та зареєстровано у реєстрі за № 1753, № 1754, квартира 
АДРЕСА_1 належала 
ТОВ «Нерухомість Оболоні». Відповідач не надав належних доказів на підтвердження того, що спірна квартира може входити до обсягу спадкового майна, оскільки на момент смерті ОСОБА_3 не була власником спірної квартири. При цьому реєстрацію права власності на квартиру за ТОВ «Нерухомість Оболоні», а також у подальшому перехід права власності до ОСОБА_1 не оскаржено та не визнано недійсними.
Оцінюючи виселення ОСОБА_2 на предмет пропорційності, встановивши, що порушені права позивача - власника житла, гарантовані як національним законодавством України, так і статтею 8 Конвенції, а також статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, ураховуючи, що ОСОБА_2 вселився у спірну квартиру самовільно, суди обґрунтовано вважали, що за обставин цієї справи виселення відповідача зі спірного житла є законним та пропорційним заходом, переслідує легітимну мету та є необхідним. 
Окремо колегія суддів вважає за необхідне нагадати, що однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. 
При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли 
б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються 
з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України).
Оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 ЦК України, Верховний Суд виснує про те, що вказана норма права має на меті стимулювати учасників цивільних правовідносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав у всіх їх проявах, є заходом, спрямованим на зміцнення засад цивільно-правового регулювання, оскільки кожен зобов`язаний вчиняти дії без посягання на права і свободи інших людей.
Питання добросовісності поведінки особи слід комплексно оцінювати у контексті так званого «процесуального естопелю», під яким розуміють неможливість суперечливої поведінки сторін у цивільному судочинстві, яка надасть переваги одній стороні над іншою, порушивши при цьому основні засади та завдання цивільного судочинства. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.
Повертаючись до обставин цієї справи, ОСОБА_2 у відзиві на позовну заяву та у касаційній скарзі вказує на порушення його права користування майном у контексті статті 8 Конвенції, непропорційність застосованого заходу та недотримання балансу інтересів сторін, вказуючи при цьому його право на користування спірною квартирою. У свою чергу, в апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилався на те, що у спірній квартирі він не проживає, жодних перешкод ОСОБА_1 не чинить, а тому не може бути виселено особу з житла, яким вона не користується. На підтвердження зазначених доводів ОСОБА_2 подав до суду договір оренди квартири, що підтверджує факт проживання відповідача за іншою адресою, однак листом Оболонського управління поліції ГУНП 
у м. Києві від 10 лютого 2023 року вх. № Т-327-кц на підставі звернення ОСОБА_1 щодо проживання невідомих людей встановлено, що у квартирі за адресою: АДРЕСА_2 проживає ОСОБА_2 , тобто має ключ від помешкання та використовує його у власних цілях. Вказане свідчить про неоднозначність та суперечливість заяв відповідача.
Доводи касаційної скарги про неврахування судами правових висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 26 жовтня 2019 року у справі 
№ 726/1489/17, від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 та від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц, є безпідставними, оскільки фактичні обставини та нормативно-правове регулювання правовідносин у вказаних справах не є подібними зі справою, що переглядається.
Визначаючи подібність правовідносин, Верховний Суд враховує правовий висновок, викладений у мотивувальних частинах постанов Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20), від 08 лютого 2022 року у справі № 2-7763/10 (провадження 
№ 14-197цс21), згідно з якими на предмет подібності необхідно оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Установивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, тоді подібність необхідно також визначати за суб`єктним й об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.
Так, у справі № 726/1489/17 роз`яснено порядок застосування статті 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК УРСР. Зазначено, що частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Зроблено висновок про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК УРСР, а також враховуються положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». 
У справі № 569/4373/16-ц предметом спору було визнання припиненим права користування житлом, визнання житлового будинку об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. У вказаній справі правовою підставою для проживання особи, питання про виселення якої вирішувалося, були шлюбні відносини.
У справі № 569/4373/16-ц Верховний Суд виснував про непропорційність і відсутність легітимної мети виселення, оскільки з урахуванням фактичних обставин справи, відповідач набув право користування спірним житлом згідно із законом, тобто набув охоронюване законом право на мирне володіння майном як член сім`ї своїх батьків, згодом таке право набув його син - особа з інвалідністю. Крім того, виселення відповідача в контексті пропорційності застосування такого заходу оцінювалося судом з урахуванням порушення права останнього на житло та недобросовісності дій сторін договору міни. 
Спори у наведених справах та справі, що переглядається, відрізняються за предметом доказування, характером правовідносин та правовим регулюванням.
Доводи касаційної скарги про те, що суди повно та всебічно не дослідили обставин у справі, зводяться до незгоди з висновками судів по суті спору, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами та обґрунтовано ним спростовані. Разом із тим Верховний Суд наголошує, що суд касаційної інстанції є судом, повноважним здійснювати перевірку правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм права, не наділений повноваженнями встановлювати обставини, що не були попередньо встановлені судами зазначених інстанцій, що позбавляє цей суд права здійснювати перевірку та переоцінку доказів, що були досліджені та оцінені попередньо.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення 
в оскаржуваних судових рішеннях, питання вичерпності висновків судів, Верховний Суд виходить із того, що у справі, що переглядається, заявнику було надано вичерпну та вмотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних правовідносин як в матеріальному, так і в процесуальному сенсі, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків судів.
Оскільки доводи касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, не підтвердилися, висновків судів не спростовують, на законність та обґрунтованість судових рішень не впливають, а тому колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, 
а оскаржувані судові рішення - без змін. 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Коротя Роман Олександрович, залишити без задоволення.
Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 19 липня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 20 лютого 2024 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною 
і оскарженню не підлягає.
 
Судді                                                                                        І. М. Фаловська
                                                                                                С. О. Карпенко
                                                                                                В. В. Сердюк