ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
Іменем України
24 червня 2024 року
м. Харків
справа № 642/4358/23
провадження № 22-ц/818/1522/24
Харківський апеляційний суд у складі:
Головуючого: Пилипчук Н.П.
суддів:, Тичкової О.Ю., Маміної О.В.
розглянувши у порядку ст. 369 ЦПК Українив м. Харкові без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, за апеляційною скаргою ОСОБА_1  на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 22 січня 2024 року, постановлене суддею Ольховським Є.Б.,
в с т а н о в и в:
У серпні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, в якому просила в порядку розподілу спільного майна подружжя стягнути з відповідача на свою користь грошову компенсацію у розмірі 139325 грн. як частку від вартості автомобіля CHEVROLET CRUZE 2011року випуску та стягнути судові витрати. 
Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 22 січня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 - залишено без задоволення. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати в сумі 15000 грн.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі.
Зазначає, що в 2019 році подружжя придбало спірний автомобіль, автомобіль був зареєстрований на позивача. На передодні розірвання шлюбу ОСОБА_2 вмовив ОСОБА_1 перереєструвати на нього спірний автомобіль та обіцяв пізніше сплатити половину ринкової вартості автомобіля. Вказує, що відповідач організував перереєстрацію автомобіля на своє ім`я шляхом укладення договору купівлі-продажу, який було укладено шляхом обману. Саме через те, що відповідач так і не сплатив їй обіцяну половину ринкової вартості автомобіля, більш того, їй стало відомо, що він його продав третій особі, тому вона і звернулась до суду із позовом. Зазначала, що суд першої інстанції безпідставно відмовив їй у задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі до розгляду справи № 642/7351/23 про визнання правочину недійсним.
Представник ОСОБА_2 надала до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначила, що позивач не надала до суду доказів перебування у шлюбі сторін саме в період з 28.01.2012 по 22.02.2022 року, також не долучено доказів придбання подружжям під час перебування у шлюбі спірного автомобіля за спільні кошти та доказів його реєстрації в подальшому за відповідачем. Вказує, що з 09.02.2022 року припинено правовий режим спільного майна на вказаний автомобіль у зв`язку із розподілом в добровільному порядку спільного майна подружжя, шляхом укладення договору купівлі-продажу спірного автомобіля ОСОБА_3 у титульного власника - ОСОБА_1 , внаслідок якого позивачем отримано грошовий еквівалент вартості частки спільного майна, та набуттям особистої власності відповідача на спірний автомобіль. 
Колегія суддів, перевіривши матеріали справи та вивчивши доводи і вимоги апеляційної скарги, вважає необхідним відмовити у її задоволенні з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
За таких обставин, апеляційний розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи і у такому випадку судове засідання не проводиться.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відсутні підстави вважати що спірний автомобіль є спільним майном подружжя, який підлягає розподілу оскільки було припинено правовий режим спільного майна з 09.02.2022 року.
Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.
 Відповідно до частини першої статті 60 CK України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
У частині першій статті 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.
Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Частиною першою статті 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Законодавцем визначено, що право на поділ майна, яке перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.
Згідно з положеннями статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.
Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.
Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання.
Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 Цивільного кодексу України.
Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.       
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження №14-325цс18) зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує».
Тобто, той із подружжя, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів.
Згідно частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 26.01.2022 року за позовом ОСОБА_2 було відкрито провадження у справі про розірвання шлюбу між сторонами.
Рішенням Ленінського районного суду від 22.02.2022 року м. Харкова шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано.
Матеріали справи містять дані про те, що на підставі договору купівлі-продажу укладеного в регіональному сервісному центрі МВС в Харківській області № 6350/2022/3097944, 09.02.2022р. ОСОБА_1 продала належний їй автомобіль CHEVROLET CRUZE 2011року випуску ОСОБА_2 за 25 000 грн.
Отже, вказаний правочин відбувся після відкриття провадження в справі про розірвання шлюбу та до винесення судового рішення про розірвання шлюбу та вчинений ОСОБА_1 в добровільному порядку.
Оскільки на час поділу автомобіль не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, вірним є висновок суду про відсутність підстав для задоволення позову.
З урахуванням того, що предметом позову є не автомобіль, а грошові кошти, то відсутні підстави для зупинення провадження у справі до розгляду справи про визнання договору недійсним.
Враховуючи наведене, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. 374, ст. 375, ст.ст. 381 - 384 ЦПК України, апеляційний суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1   - залишити без задоволення.
Рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 22 січня 2024 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.
Повний текст постанови виготовлено 20 червня 2024 року.

Головуючий                                                                 Н.П. Пилипчук

Судді                                                                        О.Ю. Тичкова

                                                                       О.В. Маміна