УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 червня 2024 року
м. Київ
справа № 723/3547/22
провадження № 61-8199ск24
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Коломієць Г. В.,
розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Чернівецького апеляційного суду від 30 квітня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про застосування наслідків недійсності нікчемного заповіту,
ВСТАНОВИВ:
У жовтні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про застосування наслідків недійсності нікчемного заповіту (отримання спадкоємцями за законом права на спадкування).
Рішенням Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 19 червня 
2023 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
Представник ОСОБА_2 - адвокат Головко Ольга Станіславівна, звернулася до суду із заявою про ухвалення додаткового рішення у вказаній справі, на обґрунтування якої вказувала, що суд першої інстанції у своєму рішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції не вирішив, відповідно просила суд стягнути з ОСОБА_1 на користь 
ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу адвоката в розмірі 
20 000,00 грн.
Додатковим рішенням Сторожинецького районного суду Чернівецької області 
від 30 жовтня 2023 року заяву представника ОСОБА_2 - адвоката Головко О. С., задоволено.
Стягнуто ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу адвоката в розмірі 20 000,00 грн.
Постановою Чернівецького апеляційного суду від 18 січня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.
Додаткове рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області 
від 30 жовтня 2023 року про стягнення витрат на професійну правничу допомогу змінено, зменшено суму, яка підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 з 20 000,00 грн до 10 000,00 грн.
Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 березня 2024 року касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - Головко О. С. , задоволено частково.
Постанову Чернівецького апеляційного суду від 18 січня 2024 року у частині відмови у стягненні витрат на правову допомогу у розмірі 10 000,00 грн скасовано та передано справу в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (провадження № 61-2457св24).
Постановою Чернівецького апеляційного суду від 30 квітня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.
Додаткове рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області 
від 30 жовтня 2023 року скасовано та ухвалено нове рішення.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 20 000,00 грн.
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована порушенням судом першої інстанції норм процесуального права.
Зокрема Чернівецький апеляційний суд дійшов висновку про обґрунтованість апеляційної скарги ОСОБА_1 У частині неповідомлення районним судом учасників справи про судове засідання, відповідно дійшов висновку про скасування рішення суду першої інстанції із ухваленням нового рішення про задоволення заяви про відшкодування судових витрат, а саме стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 20 000,00 грн на відшкодування витрат на правничу допомогу.
Водночас, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що оскільки ОСОБА_1 не було подано заперечень стосовно розміру витрат на професійну правничу допомогу, інші доводи апеляційної скарги щодо недотримання судом першої інстанції вимог щодо співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим на виконання робіт з підстав дійсності, не можуть бути підставою для зменшення розміру таких витрат.
У травні 2024 року ОСОБА_1 , із застосуванням засобів поштового зв`язку, звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Чернівецького апеляційного суду від 30 квітня 2024 року, в якій просить оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції скасувати. За результатами розгляду справи ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_2 про ухвалення додаткового рішення у справі.
Касаційна скарга обґрунтовується тим, що апеляційний судом в оскаржуваному судовому рішенні не враховано висновків щодо застосування норми права 
у подібних правовідносинах, викладений у постановах Верховного Суду від 02 липня 2020 року у справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19), від 30 вересня 2020 року у справі № 201/14495/16-ц (провадження № 61-22962св19), від 20 липня 2021 року у справі № 922/2604/20, від 12 жовтня 2022 року у справі № 456/456/20 (провадження № 61-2042св22), від 01 листопада 2022 року у справі 
№ 757/24445/21-ц (провадження № 61-9163св22), від 16 листопада 2022 року 
у справі № 922/1964/21 (провадження № 12-14гс22).
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Частиною першою статті 394 ЦПК України передбачено, що одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).
Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України якщо касаційна скарга подана на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу, суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права 
у подібних правовідносинах).
Перевіривши доводи касаційної скарги та дослідивши зміст оскаржуваного судового рішення, колегія суддів вважає, що у відкритті касаційного провадження 
у справі слід відмовити з таких підстав.
Установлено, що рішенням Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 19 червня 2023 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено. Зазначеним судовим рішенням не вирішено питання щодо стягнення витрат на правничу допомогу.
Представником ОСОБА_2 - адвокатом Головко О. С., разом із відзивом на позов ОСОБА_1 надавались до суду першої інстанції докази понесених витрат на професійну правничу допомогу, а саме: договір про надання правової допомоги 
від 16 серпня 2022 року, укладений між ОСОБА_2 та адвокатом Головко О. С., додаткова угода №2 від 29 листопада 2022 року до договору про надання правової допомоги від 16 серпня 2022 року, акт про прийняття-передачу наданих послуг 
від 01 грудня 2022 року.
Копію відзиву разом із додатками направлено на адресу ОСОБА_1 у грудні 2022 року.
У встановлений законом строк адвокатом Головко О. С. до районного суду подано заяву про ухвалення додаткового рішення щодо витрат на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 20 000,00 грн.
Витрати, пов`язані з розглядом справи на правову допомогу, документально підтверджені та доведені: додатком №1 до договору про надання правничої допомоги від 16 серпня 2022 року, актом здачі-прийняття наданих послуг 
від 29 серпня 2022 року, про що зазначено апеляційним судом у змісті оскаржуваної постанови.
Відповідно до частин першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2022 року у справі 
№ 357/380/20 (провадження № 14-20цс22) зазначено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаними адвокатом роботами (наданими послугами); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Подібні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду 
від 16 листопада 2022 року в справі № 922/1964/21 (провадження № 12-14гс22).
З аналізу частини третьої статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 
3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.
Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду 
від 29 січня 2020 року у справі № 367/4910/17-ц (провадження № 61-11695св19) зазначено, що, беручи до уваги надані позивачем до місцевого суду докази на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу, апеляційним судом було враховано такі обставини як складність цієї справи; тривалість участі представників позивача під час розгляду справи в суді першої інстанції; час, об`єктивно необхідний для підготовки позовної заяви, інших процесуальних документів, поданих до суду першої інстанції. Отже, апеляційний суд правильно визначив розмір витрат на оплату правничої допомоги, заявлений до стягнення, який є співмірним із складністю справи та обсягом фактично виконаних робіт (наданих послуг). 
З урахуванням того, що наданими до суду документами підтверджено обґрунтованість, необхідний фактичний обсяг та співмірність витрат на правничу допомогу позивачем у справі, колегія суддів Верховного Суду погоджується з висновком апеляційного суду про наявність підстав для компенсації таких витрат на користь позивача за рахунок відповідача.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі 
№ 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) вказано, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Ці висновки узгоджуються з висновками, викладеними в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 9901/350/18 (провадження 
№ 11-1465заі18) та додатковій постанові у вказаній справі від 12 вересня 2019 року, у постановах Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19), від 26 травня 2020 року у справі № 908/299/18 (провадження № 12-136гс19) та від 08 червня 2021 року у справі № 550/936/18 (провадження № 14-26цс21).
Такі самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited проти України» (пункт 268), від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначається, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними 
і неминучими (необхідними), а їхній розмір -обґрунтованим.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Отже, при визначенні суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
При цьому, при повторному перегляді справи у апеляційному порядку, апеляційний суд врахував роз`яснення, викладені у змісті постанови Верховного Суду у вказаній справі за результатами розгляду касаційної скарги ОСОБА_2 на постанову Чернівецького апеляційного суду від 18 січня 2024 року, а саме у змісті пункту 44 постанови Верховного Суду від 29 березня 2024 року у вказаній справі (провадження № 61-2457св24) щодо того, що саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.
Висновки суду апеляційної інстанції не суперечать змісту постанови Верховного Суду від 02 липня 2020 року справа № 362/3912/18 щодо розподілу судових витрат у частині, на яку посилається заявник у касаційній скарзі, а саме дотримання процесуального порядку під час звернення до суду для вирішення вказаного питання, а також надання стороною та дослідження судом доказів на підтвердження понесення таких витрат.
Посилання на висновки, зроблені у постановах Верховного Суду: від 30 вересня 
2020 року у справі № 201/14495/16-ц, від 20 липня 2021 року у справі № 922/2604/20, від 12 жовтня 2022 року у справі № 456/456/20, від 01 листопада 2022 року у справі № 757/24445/21-ц, від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1694/21, необґрунтовані, оскільки вони зроблені за інших фактичних обставин.
Доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки вони зводяться до неправильного тлумачення заявником норм матеріального та процесуального права та переоцінки доказів у справі.
Відповідно, апеляційний суд, скасовуючи додаткове рішення суду першої інстанції та одночасно вирішуючи питання про розподіл витрат, понесених ОСОБА_2 на професійну правничу допомогу, взявши до уваги час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), складність справи та обсяг виконаної адвокатом роботи, а також врахувавши відсутність заперечень позивача дійшов правильного висновку про часткове задоволення заяви.
Отже, постанова Чернівецького апеляційного суду від 30 квітня 2024 року 
є законною та обґрунтованою, постановленою із правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, підстави для її скасування відсутні, що підтверджує висновок суду про необґрунтованість касаційної скарги.
Аналіз змісту касаційної скарги та оскаржуваного судового рішення свідчить про те, що касаційна скарга є необґрунтованою, оскільки Верховний Суд вже викладав 
у постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, а суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення із врахуванням такого висновку, а тому у відкритті касаційного провадження слід відмовити.
Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).
Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,
УХВАЛИВ:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Чернівецького апеляційного суду від 30 квітня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про застосування наслідків недійсності нікчемного заповіту, відмовити.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                             Д. Д. Луспеник
                                                                                                                    Б. І. Гулько
                                                                                                                    Г. В. Коломієць